P R O G R A M

Socijalističke radničke partije Hrvatske

Zagreb, travanj 2002.

PROGRAM
Socijalističke radničke partije Hrvatske
PROLEGOMENA
Čemu stranka socijalističke alternative u Hrvatskoj?

PRVI DIO
Suvremeni svijet i socijalistička alternativa
Glava I. 	vječiti kapitalizam ili mogući socijalizam
	1. Dostignuća i ograničenja kapitalizma 
	2. Kapitalizam i socijalizam 20. stoljeća
	3. Suvremeni kapitalizam “centra” i “periferije”
	4. Globalizacija i tzv. tranzicija
	5. “Treći put”
	6. Socijalizam: iskustva i perspektive
Glava II.	politička, ekonomska i socijalna demokracija
	1. Ostvarenja i dometi političke demokracije 
	2. Oblici i mogućnosti ekonomske demokracije 
	3. Ugrožavanje i očuvanje prirode
	4. Maksimalizacija profita i kraj kapitala
	5. Socijalno tržište i dostupnost materijalnih i duhovnih dobara pojedincu 
	6. Moć države i razvitak civilnog društva
	7. Čovječanstvo u slobodi, jednakosti i bratstvu

DRUGI DIO
Hrvatska zbilja i socijalistička alternativa
Glava III. 	tranzicija u kapitalizam nerazvijenosti ili socijalistička alternativa
	1. Od tranzicije u kapitalizam nerazvijenosti do tranzicije u socijalizam budućnosti
	2. Pitanja diskontinuiteta i kontinuiteta s ranijim socijalističkim poretkom
	3. Vlasništvo i proizvodni odnosi
	4. Odnosi kapitala i rada
Glava IV. 	problemi razvitka, društvenog uređenja i odlučivanja
	1. Problemi gospodarskog razvitka i uklapanja u međunarodnu podjelu rada
	2. Poljoprivreda i proizvodnja zdrave hrane
	3. More kao najdragocjeniji resurs
	4. Očuvanje prirode i kulturne baštine
	5. Prostor, naselja, prometnice
	6. Uloga i razvitak obrazovanja
	7. Značaj znanosti
	8. Kultura i kulturna politika
	9. Zdravstvo i socijalna politika
	10. Fizička kultura i sport
	11. Hrvatska kao demokratska zemlja
	12. Teritorijalni integritet, obrana i suverenitet
	13. Autonomne pokrajine, lokalna uprava i samouprava
	14. Utjecaj i odlučivanje građana
	15. Razvitak civilnog društva
Glava V. 	mjesto i uloga hrvatske u regiji, evropi i svijetu
	1. Odnosi sa susjednim zemljama, narodima i kulturama
	2. Pripadnost Evropi
	3. Hrvatska u svijetu
Glava VI. 	socijalistička budućnost hrvatske

TREĆI DIO
Identitet, organiziranje i djelovanje Socijalističke radničke partije Hrvatske

Glava VII.	stranka svih profila ljevičara i svih koji su za socijalizam kao
	društvo budućnosti
	1. Pluralistički karakter
	2. Koga stranka okuplja i na koga računa?
	3. Oblici organiziranja i metode djelovanja
	4. Suradnja sa strankama, organizacijama i institucijama u zemlji
	5. Suradnja sa strankama, pokretima i organizacijama u svijetu
Glava VIII.	kratkoročni i dugoročni ciljevi

PROLEGOMENA
Čemu stranka socijalističke alternative u Hrvatskoj?
Socijalistička radnička partija Hrvatske, osnovana 25. listopada 1997. godine u Zagrebu, okuplja ljude socijalističke orijentacije, koji se u Hrvatskoj bore za socijalizam, kakav će se u 21. stoljeću rađati iz svjetskih i evropskih društvenih mijenja i kretanja, pa utoliko neće zaobići ni Hrvatsku kao malu evropsku zemlju, makar ona, kao i niz drugih zemalja u srednjoj i istočnoj Evropi, sada prolazi tzv. tranziciju iz socijalizma “nerazvijenih”, kakav se bio uspostavio na tragu revolucije u Rusiji 1917. godine, u kapitalizam “nerazvijenih”, svojstven globalizaciji proizvodnje i odnosa diktiranoj od “razvijenog” kapitalizma.
Kraj 20. stoljeća bio je u znaku kraha onog i onakvog socijalizma, koji se, više kao politički poredak a manje kao doista novi sistem proizvodnje i društvenih odnosa, bio uspostavio u Rusiji, pa u bivšem Sovjetskom Savezu, a nakon Drugog svjetskog rata proširio u jednom broju zemalja istočne Evrope, Azije i Afrike, te još jedino na sankcijama kapitalističkih zemalja izloženu i izoliranu Kubu na zapadnoj hemisferi. Taj socijalizam bio je u znaku svemoći države i podržavljene privrede, koja je bila obilježena nižom proizvodnošću rada u odnosu na privredu koja je zasnovana na kapitalističkim načelima. Nadalje, on je bio u znaku jednopartijskog političkog monopola, sputavanja slobode mišljenja i stvaranja, pa i otvorenih provala političkog terora, u kojima je stradao velik broj ljudi, a bili su na udaru i čitavi narodi.
Podjela svijeta na vojno-političke blokove, između kojih je vođen hladni rat, simbolički je nestala padom Berlinskog zida 1989. godine, a u znaku političkog trijumfa kapitalističkog Zapada nad socijalističkim Istokom, uz održanje socijalističkog poretka, a koji se opredijelio za vlastite “četiri modernizacije”, u najmnogoljudnijoj zemlji svijeta – Kini.
Lansirana je krilatica o “kraju povijesti” u tom smislu da se povijest dovršava uspostavljanjem slobodnog tržišta i liberalne demokracije na cijelom globusu. Čovječanstvo, tobože, više nema izbora između kapitalizma koji je vječan i socijalizma koji više nije moguć.
Danas se ideolozi kapitalizma kao vječnog društva zaklinju u globalizaciju, a koja se zapravo shvaća kao proces unifikacije svijeta na načelima profitne ekonomije i njoj primjerene liberalne demokracije. No, proturječnosti i napetosti u razvoju suvremenog svijeta nimalo se ne smanjuju, te je više nego evidentno da povijest ne dolazi do svog kraja u konačnom trijumfu slobodnog tržišta i liberalne demokracije.
A osim toga, u svijetu nisu ni izdaleka iščezle snage, pokreti i stranke koje se zalažu za socijalističku alternativu. U biti tome teži i sve jači antiglobalistički pokret u svijetu, a koji okuplja raznorodne snage i nema nekog jedinstvenog centra vođenja. Utoliko, i na pragu ulaska u 21. stoljeće borba za socijalizam, u kojem će doći do izražaja i politička i ekonomska i socijalna demokracija, postaje sve neophodnija, te nema sumnje da će, a u primijenjenim povijesnim okolnostima, dati pečat ovom stoljeću.
U bivšoj Jugoslaviji pokušavalo se ići u susret “socijalizmu s ljudskim licem”, naglašavana je plemenita i svakako epohalna ideja odlučivanja svih koji rade i žive od svog rada u proizvodnim i drugim kolektivima i o uvjetima i plodovima rada, pokušavalo se s ozbiljenjem parole koja je nikla još u počecima radničkog pokreta u Evropi u 19. stoljeću: “tvornice radnicima” i htjelo stvoriti društvo u kojem bi, kako je to formulirano još u Pariškoj komuni, svi za rad i odluke sposobni pojedinci bili “drugovi po radu”. Nešto se na tom putu i učinilo i postiglo, pa utoliko Socijalistička radnička partija Hrvatska naglašava i momente pozitivnog kontinuiteta, umjesto da zastupa neki apsolutni diskontinuitet s razvojem i dostignućima u bliskoj prošlosti, a koji su također bili motivirani socijalističkim ciljevima.
Kada se istrošio birokratski socijalizam na istoku Evrope i u “prvoj zemlji socijalizma”, koja je ipak bila postala jedna od dviju velesila na globusu, sa znanstvenim dostignućima i vojnom snagom ravna najrazvijenijoj i najmoćnijoj zemlji kapitalizma, krahirao je i, ipak specifičnim počecima samoupravljanja prožet, socijalizam na tlu bivše Jugoslavije, a ona se sama, uslijed sukoba oživjelih nacionalističkih i separatističkih pokreta, za koje se mislilo da su u jedinstvenoj antifašističkoj borbi 1941.-1945. godine konačno historijski poraženi, raspala u požaru i krvi. Ljudima i narodima bivše Jugoslavije dogodilo se nešto najgore: raspad ranog socijalizma bio je praćen ratnim sukobima, koji su odnijeli mnogo ljudskih života i izazvali nebrojena ljudska stradanja i materijalne i duhovne gubitke, čije će se posljedice desetljećima osjećati.
Hrvatska, koja je kao država, prvi put nakon ranog srednjeg vijeka, stvorena u narodnooslobodilačkoj i antifašističkoj borbi u Drugom svjetskom ratu, te kao država, s himnom “Lijepa naša domovino” i s grbom sa šahovskim poljima i crvenom zvijezdom, doista postojala i u federativnoj Jugoslaviji, danas je formalno suverena i samostalna republika, u kojoj se ponovno instalira kapitalizam i uvodi njemu primjeren ekonomski, socijalni i politički poredak. No, iskustva kapitalizma i u Hrvatskoj, kao i u drugim tzv. tranzicijskim zemljama, a nakon više od jednog desetljeća, upućuju na zaključak, da se radi o srljanju u divlji kapitalizam, u mnogo čemu ispod razine kapitalizma prvobitne akumulacije u zemljama zapadne Evrope u 19. stoljeću. Taj i takav kapitalizam uvelike je razorio zatečene proizvodne snage, eksproprirao radnike i osiromašio veliku većinu naroda. Upravo zbog toga što Hrvatsku, kao malu zemlju tu negdje na periferiji Evrope, gura u kolonijalni položaj i pretvara u banana-republiku, tom i takvom divljem kapitalizmu mora se suprotstaviti, a u novim povijesnim okolnostima u svijetu i Evropi, alternativa jednog novog društva socijalizma visoko razvijene civilizacije, u kojem će ljudi postizati sreću, zadovoljstvo, puninu života.
Ne prisvajajući sebi neku avangardnu ulogu, Socijalistička radnička partija Hrvatske želi okupljati ljude koji se bore za demokratski socijalizam i ujedno surađivati sa svim snagama u zemlji, Evropi i svijetu koje se bore za isti cilj. Jer, treba znati da na neizbježnost jednog novog socijalizma u budućnosti ukazuju proturječnosti u suvremenom razvoju proizvodnih snaga u cijelom svijetu, a koje proizvodnja i organizacija proizvodnje zasnovane na načelu profita više ne mogu savladati.
Neosporivo je da je u punom zamahu globalizacija, mondalizacija kapitala. Svijet djelovanjem kapital – odnosa i tržišta profitne ekonomije postaje doista jedinstven. Više se neće pojaviti suprotstavljeni ideološki i vojno-politički blokovi, koji su proizvodili geografsku podjelu na svijet kapitalizma i svijet socijalizma, dok se potonji nije urušio. Niti svijetu prijeti tzv. sukob civilizacija, što se danas plasira kao ideološka floskula. No, možda će doći do ekonomskih ratova između tri regije razvijenog kapitalizma: sjevernoameričke, zapadnoevropske i japansko-pacifičke, oko plasmana kapitala i roba u zemlje “periferije” i “poluperiferije” kapitalizma, a koju čine cijeli ostali svijet. Liberalna demokracija i slobodno tržište, uz privatno vlasništvo, ostaju svetinje u koje se svi pobornici kapitalističke ekonomije i kapitalističkog društva zaklinju, ali je sve više evidentno da se nagomilani problemi čovječanstva, čija većina još živi u bijedi, ne mogu riješiti na načelima profitne ekonomije. Niti se bolje ljudsko društvo može postići samo političkom demokracijom, koja nije dopunjena i ekonomskom i socijalnom demokracijom.
Rušenje Berlinskog zida 1989. godine simboliziralo je odlazak sa scene socijalizma koji se “gradio” u siromašnim zemljama, bez tekovina moderne civilizacije i političke kulture kakve je razvio kapitalistički Zapad. Taj je socijalizam pokopan i zbog pomanjkanja političkih sloboda, ali još više zbog nesposobnosti da razvija proizvodne snage u eri informatizacije, demasifikacije proizvodnje i intelektualizacije ukupnog ljudskog rada. Utoliko se u zalaganju za jedan novi socijalizam 21. stoljeća, a koji će do kraja razviti punu demokraciju, mora odbaciti dogme kojima je robovao socijalizam 20. stoljeća kao što su: diktatura proletarijata, jednopartijski sistem, državnovlasnički monopol nad sredstvima za proizvodnju, primjena revolucionarnog prava, Socijalizam 21. stoljeća mora, uz pluralizam vlasništva, politički pluralizam i pluralizam svjetonazora, poštivati sve slobode čovjeka i prava građanina, omogućavati pravo odlučivanja u punoj demokraciji, pružati zaštitu svih manjina, njegovati multietičnost i multikulturalnost, razvijati institucije i odnose civilnog društva.
Socijalistička perspektiva nije iščezla, naprotiv ona u času kada postojeći društveni odnosi više nego ikad postaju okov za neslućeno porasle proizvodne snage postaje više nego izvjesna. Na tu neizbježnost jednog novog socijalizma u budućnosti ukazuju mnoge umne glave našeg vremena, a za nju se i dalje bore i na stotine pokreta i stranaka u gotovo svim zemljama svijeta. Pa utoliko i u Hrvatskoj moraju jačati snage koje se bore za socijalističku perspektivu.
Socijalistička radnička partija Hrvatske želi pripadati takvim snagama i u tome vidi smisao svog postojanja i djelovanja.

PRVI DIO
Suvremeni svijet i socijalistička alternativa
Glava I. VJEČITI KAPITALIZAM ILI MOGUĆI SOCIJALIZAM
1. Dostignuća i ograničenja kapitalizma 
Kapitalizam se pojavio još u 15. stoljeću, a način proizvodnje postao je već pred više od dva stoljeća. Mijenjao je svoje oblike, ali ne bitno i sadržaj.
Snažno razvijajući proizvodne snage društva, kapitalizam je preobrazio sitnu proizvodnju u tvorničku i izvršio industrijsku revoluciju, organizirao proizvodnju u granicama poduzeća na znanstvenim osnovama, doveo do ogromnog povećanja produktivnosti rada, razvio nacionalna i stvorio svjetsko tržište. Sve većom podjelom rada u nacionalnim, pa i međunarodnim razmjerima, kapitalizam je radu dao društveni karakter, vršeći stalno podruštvljenje proizvodnje, koje, međutim, i dalje ostaje u granicama privatnog upravljanja i privatnog prisvajanja društvenog proizvoda.
Razvitak kapitalizma značio je eksproprijaciju i propadanje sitnih proizvođača, a jačanje građanske klase i eksploataciju radničke klase.
Privatno vlasništvo nad sredstvima za proizvodnju i profit vlasnika kao jedini cilj proizvodnje sve više su dolazile u sukob s društvenim karakterom proizvodnje, sa organizacijom proizvodnje u cjelini i sa općim potrebama društva. Eksploatacija najamnih radnika pri tom ostaje alfa i omega kapitalističkog načina proizvodnje.
Razvitak kapitalizma su pratili sve veće gomilanje bogatstva, sve veća koncentracija i centralizacija kapitala, te koncentracija ekonomske, a i političke moći u rukama sve manjeg broja vlasnika kapitala, dok se na drugoj strani stvarala sve mnogobrojnija armija eksploatiranog proletarijata, što je u kapitalističkom društvu dovelo do zaoštravanja klasnih suprotnosti i klasne borbe.
U ranom razdoblju kapitalizma industrijski se razvitak koncentrirao uglavnom na zapadnoevropske zemlje i Sjedinjene Američke Države, dok su druge zemlje uglavnom bile proizvođači sirovina. Industrijski razvijene zemlje potčinile su zemlje-proizvođače sirovina, pretvarajući ih najčešće i u svoje kolonije, i time stvorile podlogu svog bržeg razvitka, kočeći razvoj ostalih dijelova svijeta.
Monopolistički kapitalizam, praćen sve većom koncentracijom proizvodnje i centralizacijom kapitala, sa dominantnim utjecajem financijskog kapitala, povezao je poduzeća jedne i više grana i oblasti u monopole, povećao je povezanost i uzajamnost svjetske privrede, formirao multinacionalne kompanije i doveo do njihove konkurentske borbe i njihovog presudnog utjecaja na međunarodnu politiku i međunarodne odnose, te pojačao eksploataciju radnika, srednjih slojeva, kolonija i nerazvijenih zemalja.
Da bi savladavao unutrašnje i vanjske suprotnosti, monopolistički kapitalizam sve se više i neposrednije koristio mehanizmom države, što je pojačalo tendencije srastanja vrhova monopola i financijske oligarhije s vrhovima države i državnog aparata. U monopolističkoj fazi pojavljuju se i prvi znakovi svjetske krize kapitalizma i izbijaju svjetski ratovi.
U zemljama sa najzaoštrenijim i unutarnjim i vanjskim suprotnostima najreakcionarnije snage monopolnog kapitalizma omogućile su diktature fašističkog ili nekog drugog tipa, da bi sačuvale ili ojačale, a i obranile svoje pozicije od sve snažnijeg radničkog pokreta, a i da bi pribjegle osvajanjima drugih zemalja i područja svijeta.
Na određenom stupnju monopolnog kapitalizma država je bila prinuđena preuzeti kontrolu nad privatnim kapitalom, korištenjem poreskog sistema, monetarno-kreditnom politikom, nacionalizacijom čitavih grana, krupnim državnim investicijama, te kontrolom radnih, imovinskih i socijalnih prava, što, doduše, nije zadiralo u bit kapitalističkog sistema, ali je dijelom ograničavalo privatno upravljanje kapitalističkim vlasništvom. S jedne strane, težnje kapitalizma da se, radi svog održavanja, reformira, a s druge strane narasle snage radničkog pokreta vodile su u razvijenim kapitalističkim zemljama proširenju radnih prava i poboljšanju socijalnog položaja radne većine društva, posebno u zapadnoj Evropi, gdje se uspostavlja tzv. država blagostanja.
Međutim, kapitalizam je u isto vrijeme najveći dio globusa i dalje držao u kolonijalnom položaju.
Danas kapitalizam teži svojoj punoj globalizaciji, osobito na polju gospodarstva i informacija, nastojeći cijeli globus i svaki njegov kutak podrediti oplođivanju kapitala, ali je bjelodano da on ne uspijeva, niti će uspjeti dokinuti ekonomsku eksploataciju velike većine ljudi, koji su prisiljeni da budu jedino najamni radnici, podjelu na razvijena i nerazvijena područja naše planete, na bogatu manjinu i siromašnu većinu, a niti će smanjiti golemu nezaposlenost. Kapitalizam u globalnim razmjerima vrši rapidno raubovanje prirode i ugrožava cijelu biosferu. Globalizacija na kapitalističkim osnovama u interesu je bogatih, dok velika većina čovječanstva i dalje ostaje u bijedi (globalizacija bijede).
Utoliko što se institucionalno suprotstavlja rješenju temeljne suprotnosti između društvenog karaktera rada i privatnog kapitalističkog prisvajanja, kapitalizam ostaje duboko proturječan i ujedno nepravedan sistem. Prosperitet, recesija i depresija – to je vanjski izraz te suprotnosti. Recesija i depresija obavezno nastupaju na vrhuncu prosperiteta. Ravnoteža na tržištu svaki se puta uspostavlja sa sve većim i težim posljedicama po sam sistem.
Kapitalizam je stoljećima kritiziran zbog njegove nepravedne raspodjele, odnosno nemilosrdne eksploatacije radnika i njihovog bijednog života. Ali to nije bilo jedino težište kritike. Humanisti, filozofi, a napose socijalisti ukazivali su i na psihološko i duhovno stanje čovjeka i na sve ono što se s čovjekom događa u kapitalističkom sistemu proizvodnje. Mada su to izražavali u različitim primjerima, svi nalaze da je čovjek postao instrument ekonomskih ciljeva, da je otuđen, da je izgubio vezu sa svojim bližnjima i sa prirodom. Na psihološkom planu, čovjek prestaje biti stvaralaca, gubi svijest o sebi i postaje zavisan od odobravanja drugima, te stoga teži konformizmu, a ipak se osjeća nesigurnim.
Moderni je kapitalizam doveo i do relativnog blagostanja ljudi u razvijenim zemljama, ali je čovjeka sveo na puko potrošačko biće. Od otuđenja osobito pate najamni radnici i pripadnici drugih radnih slojeva, a mnogi imaju i materijalne teškoće, nasuprot besmislenu obilju manjine. Utoliko je obična laž priča o slobodi, demokraciji i svestranom napretku za sve društvene slojeve i za sve krajeve kugle zemaljske.
Kapitalizam ne oslobađa čovjeka od raznih oblika potčinjenosti i ovisnosti u društvu, etičkog relativizma, autoritativnosti države, militarizma i ratova, a u njegovom se krilu rađa i fašizam, koji pribjegava najgrubljem rasizmu i metodama terora i tiranije.
Sami teoretičari kapitalizma uviđaju teškoće u njegovoj globalnoj reprodukciji, a koji se danas javljaju zbog suprotnosti između već globalizirane ekonomije i svjetskog financijskog tržišta i relativne zatvorenosti političke organizacije pojedinih država ili saveza država. Radi se i o odnosima bogatih i povjerilaca prema siromašnima i dužnicima, te o odnosima između moćnih država koje raspolažu vojnom silom i imaju ambicijama vladanja svijetom i goleme većine država koje se moraju potčinjavati. Najzad, i sam novac se do te mjere osamostalio da se financijske operacije ostvaruju bez obzira na proizvodnju i potrebe ljudi.
Sve više se pokazuju i posljedice krize demokracije. Sve veći utjecaj na društvene i ekonomske tokove imaju moćne grupe, a ne izabrani zastupnici koji bi posredno trebali štititi svoje birače, građane. Georgu Sorosu se može štošta predbaciti, ali bez sumnje spada među najuspješnije kapitaliste našeg vremena. A možda upravo zbog toga on ukazuje na činjenicu da tržišni fundamentalizam postaje grobar demokracije. “Umjesto da se zalažu za istinske vrijednosti, politički lideri žele biti izabrani po svaku cijenu – a unutar prevladavajuće ideologije tržišnog fundamentalizma, odnosno nesputanog individualizma, to se smatra prirodnim, racionalnim, pa čak i poželjnim načinom ponašanja političara. Takav stav spram politike potkopava postulate na kojima leže principi zastupničke demokracije. Protuslovlje između osobnog i javnog interesa političara oduvijek je prisutno, naravno, međutim, ono je uvelike pogoršano prevladavajućim stajalištem, koje uspjeh izražen u novcu pretpostavlja istinskim vrijednostima, kao što je poštenje. Stoga se boom motiva za zgrtanjem profita i pad učinkovitosti u procesu kolektivnog odlučivanja međusobno potiru na način refleksivnosti. Promicanje vlastitog interesa nauštrb moralnog principa iskvarilo je politiku, a neuspjeh politike postao je najjači argument u prilog još većem oslobađanju tržišta.”
Kapitalizam neminovno uvjetuje nastajanje stalnih i povremenih financijskih i ekonomskih kriza (južna Amerika, Azija, Rusija, Argentina). Te krize bacaju na koljena mnoge zemlje, bez da su one tim krizama doprinjele. Zbog opadanja profitne stope u razvijenim zemljama vrši se izuzetno snažna eksploatacija nerazvijenih zemalja. Krize se danas rješavaju dogovorom moćnih, ali uvijek na štetu slabih i ovisnih.
Usporedo s krizama, narastaju dugovi najvećeg broja ovisnih zemalja. Odnosi u kapitalističkom svijetu ne nalaze rješenja za ovaj problem, pa se razlike u bogatstvu sve više povećavaju.
Vladavina malog broja moćnih zemalja zasniva se na već razrađenim mehanizmima ostvarivanja ekonomske ovisnosti, zatim vojnih prijetnji i intervencija, te raznim sistemima svakojake kontrole, prikupljanja informacija, djelovanja tajnih službi, podmićivanje, kako vlastitih građana tako i vladajućih krugova i pojedinaca u drugim zemljama.
Profitu su već podvrgnuti gotovo svi materijalni resursi planete. Vodi se bespoštedna borba za osiguravanje pojedinih resursa, u koje sve više ulazi i sama pitka voda. Zemlja se zagađuje, a profiti rastu. Znanost služi onome koji je može platiti. Pojedine se zemlje izlažu “humanom bombardiranju”. Iscrpljivanje siromašnih regija prikazuje se kao menadžerski uspjeh. Na prevare birača gleda se kao na politološku primjenu zakonitosti manipulacija, a na religiju kao sredstvo osvajanja vlasti itd.
Kao što “treći svijet” propada, tako se i u “razvijenom” svijetu javljaju različite unutarnje krize. Ekonomska i politička globalizacija nije u mogućnosti ostvariti ubrzaniji razvoj “trećeg svijeta”, niti može unutar “razvijenog” svijeta riješiti sve veće unutarnje krize (nezaposlenost, bijeda i siromaštvo određenog postotka stanovništva, kriminal i sl.).
Ugroženi su prije svega mladi koji još ne privređuju, stari i bolesni koji ne mogu više privređivati, obojeni i došljaci koji se doživljavaju kao konkurencija radne snage, a često i žene, pa se otuda ne može govoriti o društvenoj ravnopravnosti građana. Mladi su posebno žrtve komercijalnog izluđivanja u pretjeranoj zabavi, uživanja droge, lošeg obrazovanja i besperspektivnosti.
Neravnopravnost u obrazovanju, uvjetovana raznim tipovima i nivoima škola (škole za obične građane i elitne škole koje se plaćaju) pridonosi reproduciranju privilegiranih društvenih slojeva, kojima su mnogo dostupnija nova tehnološka dostignuća, rezultati znanosti i informacije.
Na sličan način djeluje i zdravstvena zaštita, koja jednima omogućava liječenje i najtežih bolesti, dok drugi umiru od jednostavnih oboljenja.
Raspolaganje znanošću utječe i na proizvodnju zastrašujućih oružja, koje mogu koristiti samo bogate zemlje, a danas sve više i samo jedna zemlja, koja time osigurava vojnu dominaciju u svijetu.
Većini stanovništva nudi se jednostavna i zasljepljujuća zabava umjesto kulture, šire se reklamne poruke koje manipuliraju ljudskim potrebama, a na manipulaciju su sve više usmjereni i mediji, televizija, filmovi. Sport, moda, zabava, odmor i rekreacija ne služe čovjeku da ugodnije živi i afirmira svoju individualnost, već sa svoje strane čine od njega roba predrasuda, koji gubi svoju osobnost.
Kriminal, korupcija, terorizam, nepoželjni su i sa stajališta ideologije kapitalizma, ali se, uz sva moguća nastojanja da se uklone, oni neizbježne posljedice kapitalističke logike i motiva društvene reprodukcije na kapitalističkim osnovama.
Uz dominaciju krupnog kapitala u cijelom svijetu, javlja se tendencija dominacije malog broja zemalja, koje svojom organizacijom i vojnom silom stoje iza toga kapitala. U tom smislu proklamirane opće demokratske vrijednosti i međunarodno dogovaranje svih zemalja gube na značaju. Danas najmoćnija zemlja svijeta (SAD) od svih zemalja traži da se pridržavaju određenih normi, koje ona sama ne prihvaća ako nisu u njezinom interesu (sporazum iz Kyota, međunarodni sud za zločine, ukidanje carina).
2. Kapitalizam i socijalizam 20. stoljeća
Kapitalizam je u 20. stoljeće zakoračio kao kapitalizam monopolnih kompanija, od kojih su mnoge već bile transnacionalne, a bio je još uvelike zatvoren u nacionalna tržišta. Vodeće kapitalističke zemlje sukobljavale su se oko držanja starih i osvajanja novih kolonija. U političkom smislu, kapitalizam se, kako je to tumačio Vladimir Iljič Lenjin, nalazio u fazi imperijalizma (koju je sam Lenjin smatrao njegovom posljednjom fazom, te u njoj gledao predvečerje socijalističke revolucije).
U borbi za premoć i kontrolu nad svijetom, za tržišta i kolonije najmoćnije kapitalističke zemlje su u prvoj polovici 20. stoljeća među sobom vodile dva rata, koja su poprimila svjetski karakter, s tim što je u drugom od tih ratova značajnu ulogu imala i jedina socijalistička zemlja, Savez Sovjetskih Socijalističkih Republika, koji se pomolio nakon revolucije u Rusiji 1917. godine.
Kapitalizam je u 20. stoljeću razvijao proizvodne snage kroz nekoliko tehnoloških revolucija (električna, petrokemijska, informatička), tako da je proizvodnja dobara u tom stoljeću bila veća nego u cijeloj prethodnoj historiji. Pribjegao je i mnogim novim metodama organizacije rada i stimuliranja radnika na veću proizvodnost: nakon svođenja radnika na dresirano biće koje krajnje intenzivno radi na traci (tejlorizam) išlo se na poticanje ljudskih odnosa (human relations), pa na suodlučivanje, oblike tzv. radničke kontrole, uz sve veće slobode i prava sindikalnog organiziranja, štrajkaška prava, kolektivne ugovore sve povoljnije za zaposlene, veliko skraćivanje radnog vremena i pravo na godišnji odmor. Kapitalizam se nastojao mijenjati, reformirati, a sve zbog toga da bi i dalje reproducirao najamni odnos, odnosno eksploataciju radnika putem prisvajanja njegova viška rada. Doduše, kapitalistička je klasa pri tom morala popuštati i pod naraslom snagom organiziranog radničkog pokreta i političkih partija koje su, kada je riječ o odnosima kapitala i rada, stajale na strani rada.
Kapitalizam 20. stoljeća sve je više razvijao i širio tržište, kako bi tržišnom privređivanju i oplodnji kapitala potčinio i posljednji kutak naše planete, a što se ogleda danas u procesu globalizacije. Kroz tzv. nejednaku razmjenu razvijeni kapitalizam “centra” ubire ekstraprofit s “periferije”, a u koju su gurnute pet šestina čovječanstva i velika većina zemalja svijeta.
Svoju veliku krizu 30-tih godina 20. stoljeća kapitalizam je prevladao pojačanom intervencijom države u vođenju politike pune zaposlenosti (kejnezijanska koncepcija).
Nakon toga je Drugi svjetski rat donio razrješenje sukoba između dvije tendencije u političkoj superstrukturi samog kapitalizma, liberalno-demokratske i diktatorsko-militarističke (koja se ogledala u njemačkom nacional-socijalizmu, talijanskom fašizmu i japanskom militarizmu).
Novu strukturalnu krizu 70-tih godina 20. stoljeća kapitalizam je, međutim, pokušao prevladati tzv. deregulacijom i napuštanjem politike pune zaposlenosti, a u zapadnoj Evropi i odustajanjem od tzv. države blagostanja (wellfare state), za koju se nakon Drugog svjetskog rata bila izborila socijaldemokracija. U duhu neoliberalizma, došlo je do politike oštrih restrikcija koje pogađaju radnu snagu, a radno mjesto čine konstantno nesigurnim. Najzad se izlaz našao u politici globalizacije, kojom se nastoji koristiti jeftina radna snaga diljem svijeta, a višak vrijednosti transferirati sa svjetske “periferije” u korist razvijenog “centra”.
Kapitalizam 20. stoljeća se oporavljao i razvijao zahvaljujući umnogome i ratovima. Dva svjetska rata najviše su pridonijela uzdizanju SAD-a u vodeću kapitalističku zemlju, koja je ratovala daleko od svog teritorija, a ratovi su njezinom gospodarstvu omogućili ne samo golemu produkciju oružja, opreme, hrane za ratne potrebe, već i proizvoda za poslijeratnu obnovu i rekonstrukciju u ratu stradalih područja i zemalja. (Marshallov plan). Trka u naoružanju u cijelo vrijeme ideološke i političke konfrontacije u blokove ušančenog “slobodnog svijeta” (kako je sebe predstavljao svijet kapitalizma na Zapadu) i “svijeta željezne zavjese” (kako je etiketiran svijet socijalizma na Istoku) bila je glavni pokretač razvoja proizvodnih snaga, novih znanstvenih otkrića, uvođenja novih tehnologija. Stoga se i nakon pobjede kapitalističkog Zapada nad socijalističkim Istokom u hladnom ratu proizvodnja oružja, uključujući i sredstva za mogući sveopći pomor ljudi i svih živih bića, nastavlja i ujedno se i dalje provocira, diljem planete, 20 do 30 lokalnih, međuetničkih i međuvjerskih ratova godišnje.
Kapitalizam je u 20. stoljeću pokazao veliku snagu reprodukcije na vlastitim pretpostavkama, grandiozno je razvijao proizvodne snage, poticao znanost i uvodio nove tehnologije, te je pokazao i nadmoć nad socijalizmom kao društvom koje se rađalo u njegovoj utrobi ali u nerazvijenim, seljačkim zemljama, a koje ga je pokušavalo negirati i prevladati. No, veliku većinu čovječanstva još drži u bijedi, doveo je do velike ugroženosti prirode, političku demokraciju njeguje samo u svom “centru”, a ekonomsku i socijalnu demokraciju u biti i dalje odbacuje.
Socijalizam se, nakon epizodnog pojavljivanja u Pariškoj komuni u 19. stoljeću, kao poredak čija se historijska zadaća vidjela u prevladavanju, dokidanju kapitalizma, prvi puta pojavio u Rusiji nakon revolucije 1917. godine. Do završetka Drugog svjetskog rata Sovjetski Savez egzistirao je kao prva i jedina zemlja socijalizma (jer, njemu via facti priključenu Mongoliju nitko nije spominjao). No, taj se socijalizam rodio u do tada najmanje razvijenoj imperijalističkoj zemlji, “najslabijoj karici u lancu imperijalizma”, u kojoj su se industrija i proletarijat bili pojavili u velikim gradovima, a seljaštvo je još bilo “zaraslo u mahovinu” (Lenjin). To je dalekosežno odredilo karakter socijalizma posvuda tamo gdje se on u toku 20. stoljeća instalirao kao državni poredak, a više – manje po ruskom, odnosno sovjetskom uzoru.
Socijalizam u Sovjetskom Savezu, koji je na početku težio za ostvarivanjem Lenjinova gesla: “elektrifikacija plus sovjetska vlast”, proklamiran je u zemlji u kojoj je godinama bjesnio građanski rat i na koju su jurišale i razne intervencionističke vojske, da bi ugušile sam revolucionarni prevrat i omogućile bilo kakav novi nekapitalistički poredak. Sovjetski Savez, sve dok nije prihvaćen kao saveznik u antifašističkoj koaliciji koja je pobijedila u Drugom svjetskom ratu, nalazio se u izolaciji, osuđen da sam stvara sredstva za ubrzanu industrijalizaciju, za obrazovanje u uvjetima naslijeđenog golemog analfabetizma, za “svoju” znanost, da se i naoružava za vlastitu obranu, a i da se oslanja na represivni aparat. I to je onda u osnovi odredilo karakter u njemu proklamiranog socijalizma, u znaku državnog vlasništva nad sredstvima za proizvodnju, državnog administrativnog upravljanja i privredom i svim sferama društva, ideološkog i političkog monopola jedne i jedine političke stranke. A sve je to onda vodilo u teška nasilja, pa i u masovne zločine, u početku više prema “ostacima poraženih klasa”, a kasnije posebno i najviše i prema pripadnicima jedine i ujedno vladajuće partije, te prema radnim klasama (seljaštvu i radništvu) i pojedinim narodima.
No, i u tim uvjetima “prva zemlja socijalizma” stvorila je vlastitu relativno moćnu industriju, podigla brojnu radničku i drugu inteligenciju, razvijala razne grane znanosti. A u tome je državnobirokratski monopol, okrunjen i osobnom diktaturom (kult ličnosti Staljina), iscrpio svoje mogućnosti, pa je Sovjetski Savez kad tad morao izgubiti trku u razvoju proizvodnih snaga, izraženu i u krilatici u doba Nikite Hruščova: “dostići i prestići Sjedinjene Američke Države” (u količini čelika, mlijeka, kruha po stanovniku, itd.).
Okolnost da je Sovjetski Savez podnio glavni teret Drugog svjetskog rata i da je u njemu imao najveće gubitke, te da je njegova vojska pobjednički jurišala do Berlina, omogućila je, a čemu je prethodio dogovor u Jalti, da on pod svojom kontrolom i po svom uzoru instalira socijalističke poretke u istočnoevropskim zemljama. Jedino su u Jugoslaviji i Albaniji pobijedili samostalni narodnooslobodilački pokreti, koje su predvodili komunisti, no i u tim je zemljama proklamiran socijalizam po sovjetskom uzoru.
Drugi svjetski rat potakao je i brzi raspad kolonijalnih carstava, u toku dva desetljeća nakon što je završio, izbile su i pobijedile narodnooslobodilačke borbe i antikolonijalne revolucije na svim kontinentima, pri čemu su neke od tih revolucija također urodile i proklamiranjem i uvođenjem socijalističkih uređenja (Kina, Vijetnam, Kuba i niz drugih zemalja).
U Drugom svjetskom ratu poražen je fašizam koji je bio politički izraz najreakcionarnijih tendencija u kapitalizmu 20. stoljeća. A na tragu tog rata raspao se klasični kolonijalizam, nastale su nove socijalističke zemlje, uz raniju jednu jedinu, a bivše su kolonije postale nezavisne i uključile se u svjetsku politiku.
No, svijet kapitalizma i svijet socijalizma, uvelike i geografski omeđeni, ubrzo se postrojavaju u vojno-političke blokove, koji međusobno vode bespoštedan ideološki, politički i špijunski rat, uz trku u naoružanju i lebdeću prijetnju izbijanja novog, ovog puta termonuklearnog rata. Sve međublokovske napetosti podvode se pod sintagmom hladnog rata, koji traje sve do 1989. godine, kada rušenjem Berlinskog zida i samoraspuštanjem Varšavskog pakta, kao vojno-političkog saveza Istoka, dolazi do pobjede kapitalističkog Zapada u tom ratu, a koji, međutim, i dalje zadržava svoj vojni blok u vidu NATO-a. U pozadini je, međutim, stajala nesposobnost Istoka da u uvjetima informatičke revolucije metodama državnog socijalizma i dalje kontrolira i ubrzava razvoj proizvodnih snaga.
Na početku 21. stoljeća neravnopravni odnosi među državama i narodima ne samo da i dalje ostaju nego se i potenciraju. Neravnomjernosti u svjetskom razvitku još se više produbljuju. Na toj osnovi i dalje se javljaju odnosi političke dominacije, pa i novog kolonijalizma, koji se više ne izražava u fizičkom, vojnom osvajanju i zaposjedanju. Stvaraju se novi oblici potčinjenosti zemalja koje primaju ekonomsku pomoć razvijenim zemljama, a u kojima potonje održavaju, pa čak i povećavaju svoju dominaciju, odnosno hegemoniju, skrivajući u sofisticiranije i prikrivenije sadržaje i odijevajući ju u ruho humanizma.
Utoliko snage ljevice u svijetu moraju biti načisto da je borbu protiv novih oblika dominacije potrebno voditi jednako odlučno kao što se ona ranije vodila protiv klasičnog kolonijalizma.
Pokret nesvrstanosti, a koji je težio prevladavanju blokovske podjele svijeta, zalažući se za ravnopravnost svih zemalja i naroda i pravednije odnose u međunarodnoj ekonomiji, morao bi se u tom smislu preorijentirati na nove zadaće.
Sve progresivne snage u svijetu pozvane su da se suprotstavljaju postojanju preostalog vojnog saveza, NATO-a, koji sebi uzima pravo da odlučuje hoće li napasti neku zemlju, odnosno hoće li izazivati i voditi ratove. A jednako tako i da se suprotstavlja ulozi jedne, danas ekonomski, tehnološki i vojno najmoćnije zemlje, SAD, da igra ulogu svjetskog policajca.
U novim prilikama i Ujedinjeni narodi gube svoju demokratsku vjerodostojnost, pa su neophodni aranžmani da ju povrate. Organizacija Ujedinjenih naroda morala bi doista postati čuvar mira i suradnje svih naroda i zemalja svijeta. Morala bi odbaciti sve vojne saveze, a ne im i povjeravati interventne uloge.
Raspadom Sovjetskog Saveza, a i raspadom Jugoslavije i Čehoslovačke, nastankom Evropske unije, širenjem NATO-a nastali su posve novi odnosi u Evropi, a time i u svijetu. U tim novim okolnostima izbili su i ratovi i traju teške napetosti na Balkanu, na Kavkazu, u centralnoj Aziji, a i u drugim krajevima svijeta.
Iako pristaše drugačijih političkih opcija svijet različito vide, snage ljevice moraju biti svjesne da je on i dalje u dubokoj krizi, možda većoj nego i u vrijeme postojanja dva bloka i vođenja hladnog rata. Ta kriza nije samo posljedica neuspjeha i kraha državnog socijalizma, kakav je donedavno postojao i u Evropi, nego prije svega imanentnih svojstava kapitalizma multinacionalnih kompanija koji teži pod svoju kontrolu staviti cijeli globus.
Mnogi misle da je socijalizam zauvijek otišao u prošlost. Istina je, međutim, da je propao državnobirokratski socijalizam u ranije i još uvijek nerazvijenim zemljama, no upravo u krucijalnim pitanjima koja ni suvremeni kapitalizam, a koji dominira svijetom iz svog “centra”, ne može riješiti, kriju se izgledi socijalizma budućnosti, socijalizma 21. stoljeća.

3. Suvremeni kapitalizam “centra” i “periferije”
Bez obzira na duboke promjene, koje su se dogodile u kapitalizmu, osobito u drugoj polovici 20-tog stoljeća, današnji vladajući svjetski poredak i dalje se temelji na kapital-odnosima i funkcionira prema zakonima akumulacije kapitala u svjetskim razmjerima. Politekonomski izraz toga je razvijeni “centar” kapitalizma i nerazvijena “periferija” i “poluperiferija”. U “centru” je kapitalizam ekskluzivan, razvija se na dinamizmu unutarnjeg tržišta i integrira nacionalne ekonomije “centra”.
Na “periferiji” djeluje prema zahtjevima vanjskih tržišta (tržišta “centra”), bez vlastitog dinamizma i dezintegrira privredu, jer njenu strukturu određuju interesi “centra”, i pomoću multiplikativnih učinaka prenosi se u “centar”. Zbog toga rast proizvodnje na “periferiji” nije ujedno i razvoj. To je razvoj “nerazvijenosti”. Stoga obilježje nerazvijenosti nije prije svega nedostatak rasta po glavi stanovnika već nepovoljna privredna struktura, koja je artikulirana iz “centra” i ovisi o njemu.
Stanje nerazvijenosti nije, dakle, stanje koje je naslijeđeno iz prošlosti i koje prethodi kapitalizmu, kao što to tumači građanska ekonomska znanost, nego je ono posljedica djelovanja kapitalističkih zakona proizvodnje, koji drugačije učinak imaju u “centru” a drugačiji na “periferiji”.
Toj činjenici odgovara i raspored svjetskog bogatstva i razmjene. Manje od jedne šestine svjetskog stanovništva raspolaže s tri četvrtine svjetskog društvenog brutto proizvoda. Osamdeset posto svjetske razmjene otpada na razmjenu zemalja razvijenog “centra”. Društveni brutto proizvod po glavi stanovnika je u razvijenim zemljama i do trideset i pet puta veći od onog u nerazvijenim zemljama.
Shodno podjeli na “centar” i “periferiju”, svijetom su i jasne političke interesne sfere, u kojima dominiraju SAD, EU i Japan, koji relativno koordiniraju zajedničke aktivnosti, ma da je SAD sve više teže da svojoj kontroli podvrgnu cijeli svijet, te svoje ekonomske interese nameću i Zpadnoj Evropi i Japanu.
Iskustvo pokazuje da najrazvijenije zemlje nisu spremne preraspodjelom bogatstva pridonijeti bržem razvoju ostalog svijeta. One to nisu spremne radikalnije učiniti niti unutar svojih granica, u kojima također postoje velike socijalne i regionalne razlike, razlike u raspodjeli bogatstva, a i društvene moći. Naprotiv, one su uspostavile potpunu dominaciju u svjetskoj ekonomskoj i političkoj strategiji i žele je samo jačati. Okrenute su vlastitim potrebama koje proizlaze iz biti načina proizvodnje, a kada se bave svijetom, onda to čine isključivo u svom vlastitom interesu i iz svojih unutarnjih potreba. To se pokazuje i nakon terorističkih napada u New Yorku i Washingtonu 11. rujna 2001. godine, a što je SAD, kao jedinu supersilu i najmoćniju zemlju svijeta, potaklo na stvaranje svjetske antiterorističke alijanse. Pod izgovorom borbe protiv terorizma neprestano će se izazivati i voditi ratovi, da bi se diljem globusa podizali strateški interesi, a prije svega i ekonomski interesi kapitalističkog “centra”.
Takvo ponašanje usporava ukupan svjetski razvoj, održava cijene na svjetskom tržištu koje su veoma nepovoljne za nerazvijene zemlje, izaziva enormnu zaduženost nerazvijenih i prisiljava ih da uzimaju nepovoljne kredite s visokim kamatama, podržava visoke inflacije u nerazvijenim zemljama, uz stabilnost cijena u “centru”. Zbog svega toga svjetska ekonomska kretanja reproduciraju izrazitu nejednakost, velike oscilacije i neravnomjernost u regionalnom razvoju.

4. Globalizacija i tranzicija
Suvremeni izraz dovršenja svjetskog kapitalističkog poretka jest proces koji se u znanstvenim krugovima, a i u javnom i političkom životu, označava kao globalizacija. Proces globalizacije proizlazi iz tendencijskog pada profitne stope u razvijenom “centru” i iz potrebe njezine nadoknade na novim prostorima jeftinom radnom snagom i sirovinama. Unutarnje tržište, koje je donedavno predstavljalo temelj dinamizma i stabilnosti kapitalizma, više nije dostatno za proširenu reprodukciju svjetskog kapitalističkog poretka.
Proces globalizacije provodi multinacionalna korporacija kapitalom, tehnologijom i ideologijom. Ona širi kapital, tehnologiju i znanje geografski, ali ih koncentrira s društvenog i socijalnog stajališta i ne smanjuje već produbljuje socijalne, klasne i razlike u razvitku. Ona ne rješava ni jedan akutan problem današnjeg čovječanstva.
U takvim uvjetima međunarodnih ekonomskih odnosa, pojedini dijelovi svijeta, iako među njima samima ima ogromnih razlika u stupnju razvijenosti, i ne mogu stupiti na put stabilnog razvitka. To znači da se nerazvijenost i ne može prevladati unutar vladajućeg kapitalističkog modela i postojećih međunarodnih ekonomskih odnosa.
Socijalističke revolucije i narodnooslobodilačke borbe i antikolonijalne revolucije u 20. stoljeću, a posebno poslije Drugog svjetskog rata, bile su u znaku pokušaja bijega zemalja s “periferije”, iz kapitalizma “nerazvijenosti”, odnosno u znaku njihova nastojanja da se u društveno-ekonomskom razvitku oslobode eksploatacije kapitalističkog “centra”. Zahvaljujući tome, neke socijalističke zemlje bile su ostvarile u početku brži razvoj od ostalih zemalja “periferije” i približile se razvijenom “centru”.
Takozvana tranzicija je izraz strategija “centra”, da bivše socijalističke zemlje stavi pod svoju ekonomsku, a time i svaku drugu kontrolu. I ona nikako ne znači ulazak bivših socijalističkih zemalja u kapitalistički “centar”, kako to očekuju sadašnje vladajuće garniture u tim zemljama, nego smještanje na “periferiju”, ili u najboljem slučaju na “poluperiferiju” kapitalizma, na kojoj mogu očekivati – razvoj nerazvijenosti.
Iz tih i sličnih razloga SRP će se trajno zalagati za one procese i snage u svijetu, koje teže i pridonose promjeni vladajućeg načina proizvodnje i ekonomije “nejednake razmjene” u međunarodnim ekonomskim odnosima, podržavajući takvu strategiju razvitka Republike Hrvatske, koji će joj osiguravati što povoljnije mjesto u međunarodnoj podjeli rada, odnosno takvu strategiju kojom će se postizati to da se o razvitku Hrvatske ipak odlučuje u samoj Hrvatskoj.
5. “Treći put”
Kapital je u zapadnoj Evropi uvelike razvio “državu blagostanja”, za koju se zalagala tamošnja socijaldemokracija, pa je to dovelo i do određene programatske krize tradicionalnih socijaldemokratskih stremljenja. Stoga se na izmaku 20 stoljeća i na početku 21. stoljeća socijaldemokracija opredijelila za “treći put”, na kojem će se ona naći ruku pod ruku snagama neoliberalizma.
Formuliran kao “nova politika za novo stoljeće” (kako to navodi “novi” britanski laburist Tony Blair), “treći put” teži svijetu u neprestanim promjenama, suvremenom i dinamičnom gospodarstvu, snažnom civilnom društvu, vlasti koja će poticati participaciju, decentralizaciju, internacionalizam, a ne izolaciju.
Teorijski inauguriran u radovima britanskog sociologa Anthonyja Giddensa, “treći put” nastoji pomiriti neoliberalističke težnje za maksimalno mogućom slobodom djelovanja kapitala i njegovom težnjom da ovlada i posljednjim djelićem globusa s tradicionalnim, ali reduciranim težnjama socijaldemokracije za više socijalne pravde i jednakosti i za očuvanjem bar nekih tekovina države blagostanja, za koju se socijaldemokracija bila izborila, nakon Drugog svjetskog rata, u nekim zemljama zapadne Evrope.
Označavajući globalizaciju kao “novu smjenu ere”, kao transformaciju industrijskog društva u društvo kojim dominiraju informacije i znanje, a koja se izražava upravo u globalizaciji informacija, gospodarstva, trgovine i kretanja kapitala, Socijalistička internacionala je to pozdravila (u Pariškoj povelji iz rujna 1999. godine) kao “nove mogućnosti” sveobuhvatnog brzog razvoja novih zemalja i dijelova svijeta, ali i izrazila zabrinutost da je najuočljiviji dosadašnji rezultat bio “ekstremno povećanje nejednakosti među narodima i diljem različitih regija svijeta”. Protiveći se shvaćanju socijalizma “kao ograničene alternative kapitalizmu”, Socijalistička internacionala danas se zalaže za “solidarnost u poboljšanju uvjeta života u cilju dostizanja više socijalne pravde, zasnovane na univerzalnom poštivanju ljudskih prava, jednakosti spolova, te individualnih i kolektivnih sloboda koje su preduvjet demokracije”. U tom smislu, Socijalistička internacionala je kao prioritete u svom projektu globalnog progresa istaknula: 1.) borbu protiv siromaštva i gladi; 2.) borbu za ljudska prava i demokraciju; 3.) uspostavu mira i sigurnosti kroz novi međunarodni poredak, uključujući i reformu UN; 4.) novi globalni ekonomski i financijski poredak, koji zahtijeva i reforme MMF-a, Svjetske banke i WTO-a; 5.) aktivnu zaštitu ekosistema; 6.) regionalne kooperacije (po uzoru na Evropu koja korača prema ekonomskoj i monetarnoj uniji, te jača političku i kulturnu suradnju).
Socijalistička radnička partija Hrvatske ne odbacuje i ne osuđuje “treći put”, ali smatra da on ne vodi cilju: pobjedi demokratskog socijalizma, a koji Socijalistička internacionala još uvijek proklamira, premda sa sve više eufemizama. Jer, “treći put” ne nudi ni jedno rješenje za nagomilane probleme kapitalizma i ničim ne dira u odnose kapitala i rada (pa se pitanja iz te sfere i ne spominju u Pariškoj povelji), niti propitkuje opravdanost globalne maksimalizacije profita koji se slijeva u “centar” kapitalizma, niti se zalaže i za društvena sredstva za proizvodnju unutar pluralizma vlasništva.
6. Socijalizam: iskustva i perspektive
Socijalističko iskustvo staro je dva stoljeća, jer su se težnje i vizije jednog novog društva u kojem će biti dokinuta eksploatacija čovjeka po čovjeku pojavile već u počecima radničkog pokreta u Engleskoj i Francuskoj u prvoj polovici 19. stoljeća. Radnički je pokret u tim zemljama – od ludističkih buntova i čartističkih proklamacija, do pokušaja Roberta Owena da stvori nove komune u Engleskoj, te od radničkih ustanaka 1830., 1848. i 1971. u Francuskoj – kao praktična kritika kapitalizma - pokazivao, i u teoriji i u praksi, težnju da ruši buržoasko društvo i zasnuje nove, za radnike i sve socijalno ugnjetene povoljniji i pravedniji društveni poredak. Pariška komuna, izolirana u odnosu na još uvijek seljačku Francusku, u kojoj je parcelni seljak bio na strani buržoazije, bila je, kako je pisao Marx, “najzad pronađeni politički oblik ekonomskog oslobođenja rada”. U drugim evropskim zemljama, u kojima je razvitak kapitalizma kasnio, u Njemačkoj, Austriji, Italiji, Rusiji i drugima, buržoazija je od revolucionarne 1848. godine pa do početka 20. stoljeća paktirala s ostacima feudalizma i u isto vrijeme nesmiljeno gušila organiziranje, kao i teorijsko i duhovno pripremanje radničkog pokreta za društveni prevrat. Revolucije u Rusiji 1905. i 1917., za koju je Lenjin ustvrdio da je bila najslabija karika u lancu velikih imperijalističkih sila, najzad su dovele i do proklamiranja socijalističkog poretka, pa i njegova širenja najprije u Rusiju, a onda, polovicom 20. stoljeća i u nekim drugim nerazvijenim, seljačkim zemljama Istoka. 
Oktobarska revolucija u Rusiji 1917. godine izbila je, pobijedila, a onda i proklamirala socijalistički poredak na tragu vizija, iskustava i preokupacija radničkog i socijalističkog pokreta u Evropi, pa su utoliko njezini organizatori (Lenjin i boljševici) u njoj gledali samo uvertiru u evropsku i svjetsku revoluciju i u pobjedu socijalizma u Evropi i svijetu. No, budući da su revolucije u najrazvijenijim kapitalističkim zemljama izostale ili bile poražene, kao u Njemačkoj, pobjedničke snage ruske revolucije suočile su se s biti ili ne biti otpočetog revolucionarnog prevrata u golemoj, zaostaloj i mnogonacionalnoj zemlji, koja se našla sama i izolirana u neprijateljskom okruženju moćnog kapitalističkog svijeta.
U Sovjetskom Savezu, “prvoj zemlji socijalizma”, proizvodne snage i društvene odnose nastojalo se razvijati u skladu s Marxovim analizama i shemama proširene reprodukcije, a imala se pred očima činjenica da “izgradnja” socijalizma starta s veoma niske razine materijalne razvijenosti, izolirana u jednoj zemlji, i da je osnovni problem kako stvarati akumulaciju za ubrzani razvitak. No, traganja za formulom razvitka završila su Staljinovim nametanjem tobože općeg zakona razvitka socijalizma, po kojem brže rastu sredstva za proizvodnju nego sredstva za potrošnju (što traži veća ulaganja u odjeljak I. u odnosu na odjeljak II. u Marxovoj shemi reprodukcije). Time se, kako se i u Staljinovo vrijeme i u poststaljinovskom razdoblju tvrdilo, putem državnog planiranja i državnog odlučivanja o sredstvima postiže proporcionalan razvitak narodnog gospodarstva i ukida zakon vrijednosti, odnosno taj zakon vrši u izvjesnom pogledu ulogu regulatora samo u razmjeni roba osobne potrošnje.
U biti se radilo o teoriji i praksi državnog socijalizma, čija je osnovna karakteristika državno skupljanje i raspodjeljivanje društvenog viška vrijednosti, na kojem se zasnivao razvitak i Sovjetskog Saveza i socijalističkih zemalja koje su nastajale nakon Drugog svjetskog rata, ako se izuzme jugoslavenski pokušaj da se krene putem udruživanja rada i samoupravljanja proizvođača.
Uslijed državnovlasničkog monopola, socijalizam u Sovjetskom Savezu je, za čitavo vrijeme njegovog postojanja, stagnirao kao “nerazvijeni socijalizam”, odnosno robovao je “tipu razvojne politike i funkcioniranja privrede iz razdoblja prvobitne socijalističke industrijalizacije”, usprkos tome što se posljednjoj redakciji Programa Komunističke partije Sovjetskog Saveza (osamdesetih godina 20. stoljeća) tvrdilo da je sovjetska zemlja “stupila u etapu razvijenog socijalizma”, odnosno da je “sovjetski narod izgradio socijalizam”.
Upravo zbog toga državni socijalizam i nije bio sposoban za daljnju vlastitu reprodukciju i nužno otvaranje prema svjetskom tržištu u trenutku kada je “razvijeni” kapitalizam stvorio nove tehnologije, iznašao nove metode širenja tržišta i ušao u proces globalizacije. Pokazalo se, naime, da se socijalizam ne može razvijati bez deetatizacije društvene reprodukcije i odlučivanja, niti kao neko novo i zaokruženo društvo bez robne proizvodnje i izvan svjetskog tržišta koje još funkcionira kao kapitalističko tržište. Pokušaj u bivšoj Jugoslaviji da se provede deetatizacija, koliko god je učinio prve korake u pravcu “samodjelatnosti radničke klase” i, na iskustvu Pariške komune, težio tome da se sredstva za proizvodnju od sredstava za porobljavanje i eksploataciju rada pretvore u “oruđa slobodnog i udruženog rada” također je zastao zbog nedovoljne deetatizacije i debirokratizacije društva, i jednostranačkog političkog monopola.
Socijalizam 20. stoljeća je, dakle, a uslijed toga što se, stjecajem historijskih okolnosti, prvo i jedino pojavio u zemljama u kojima se prethodno ni kapitalizam nije bio iole razvio, ostao “socijalizam nerazvijenosti”. Bio je u znaku sputavanja političke demokracije, nije razvio ekonomsku demokraciju, a ni za socijalnu demokraciju nije imao dovoljnu materijalnu i civilizacijsku osnovu.
Socijalizam nije, međutim, značio, a niti znači zbroj socijalističkih poredaka u više ili manje zemalja. Ako ne i od ranije, od Pariške komune socijalizam se rađa kao svjetski proces, pa makar je, onakav kakav je bio, propao u “prvoj zemlji socijalizma”, koja kao takva više ne postoji, te u istočnoevropskim zemljama i bivšoj Jugoslaviji. U svijetu, na svim kontinentima i u svim zemljama, postoje objektivno dane socijalističke tendencije i društvena svijest koja se opredjeljuje za socijalističku budućnost, a jednako tako i socijalističke snage, pokreti i stranke.
Otkako su se pojavile prve socijalističke ideje pa do današnjeg dana iznosile su se i teze da je socijalizam tobože protiv ljudske prirode (pa je, dakle, kapitalizam predodređen za vječnost), kao i da bi njegova konačna pobjeda, a zapravo komunizam, značila povratak čovječanstva u barbarstvo, kraj civilizacije i humanizma, itd. No, socijalistička stremljenja nisu tek neke puke ideološke projekcije, već izviru iz činjenice da još uvijek golema većina ljudi na našem globusu u svojoj svakidašnjoj zbilji osjećaju, i to vrlo bolno i opipljivo, realnost socijalnog ugnjetavanja i materijalne bijede, rasnu, etničku i klasnu diskriminaciju. Stoga moraju težiti rađanju socijalističkog univerzuma, a koji će jednog dana s historijske scene potisnuti kapitalistički univerzum kao historijski i civilizacijski istrošen.
Istina, na početku 21. stoljeća kapital, na prvi pogled, više nego ikad ranije, dominira svijetom, a jedan od ključnih razloga da je tako, krije se u činjenici da su u 20. stoljeću klasne borbe radničke klase i same socijalističke revolucije svršavale uglavnom poslove buržoazije. Naime, ideje demokracije, jednakosti, solidarnosti koje su proklamirale velike građanske revolucije i u vodećim kapitalističkim zemljama ostvarivane su najviše političkim i sindikalnim borbama i klasnim revindikacijama “prezrenih na svijetu”. Utoliko su u socijalno ustrojstvo razvijenog kapitalizma već ugrađeni određeni pojedini elementi socijalizma. U samom kapitalizmu na djelu je proces koji je Marx u “Kapitalu” označio kao “ukidanje kapitalističkog privatnog vlasništva unutar kapitalističkog načina proizvodnje”, a jednako tako i više-manje svjesna borba radne većine društva za odnose i dostignuća koja vode prema socijalističkoj alternativi.
Marx je anticipirao dramu socijalizma, kada je tvrdio da će se novo društvo rađati u dugim porođajnim bolovima.
Iskustvo urušavanja prvog historijskog oblika socijalizma, koji je uspostavio državnovlasnički monopol, a u uvjetima nerazvijenosti, nudi pouku da se epoha socijalističkih preobražaja ne može skratiti voljom neke političke partije kao avangarde, svemoću države i direktivama i zabranama birokracije, ma koliko god se one proglašavale i smatrale socijalističkima, pa čak i pozivale na komunizam, već jedino razvijanjem, organiziranjem i samodjelatnošću snaga umnog i fizičkog rada i uklanjanjem okova koje mu nameću odnosi proizvodnje na kapitalskoj osnovi i na etatističkom i tehnobirokratskom monopolu.
Sama činjenica da je poznati stroj za predenje “Jenny” na špicama suvremene proizvodnje zamijenjen čipom sa znakom “Apple”, te da je svijet danas povezan Internetom a ne Morseovim znakovima, nije nikakva garancija veće ljudske slobode, stvarne demokracije, iščezavanja ratova, razumnog odnosa ljudi prema prirodi i doista ljudskih odnosa među ljudima. Socijalizam će se ipak konačno afirmirati većom sposobnošću da rješava probleme epohe i samo širenjem prostora ljudske kreativnosti i slobode, kao i većom i boljom produkcijom materijalnih i duhovnih dobara koja čovjeka ne svode samo na postvoreno i puko potrošačko biće.
Socijalizam se u 20. stoljeću zatvarao u nacionalne i regionalno-blokovske granice i od proizvodno i civilizacijski razvijenijeg kapitalizma štitio sveopćim državnovlasničkim monopolom u reguliranju uvjeta proizvodnje i raspodjele, žmireći na zakon vrijednosti kao epohalan zakon, kojemu se ne može izmaći sve dok se proizvodne snage ne razviju do razine na kojoj je moguće dokidanje profita. Iz toga su proizašle njegove slabosti; redukcije demokracije, rigidnosti na ekonomskom, političkom i kulturnom planu, kao i mnoge dogme i zablude. Taj i takav socijalizam morao je sići s historijske pozornice. Ali to ne znači da je nastupio “kraj povijesti”, te da čovječanstvo upravo što nije riješilo sve svoje probleme trijumfom slobodnog tržišta i liberalne demokracije. Opipljiva motivacija proizvođača materijalnih i duhovnih dobara, njihovo pravo da, ravnopravno povezani i udruženi, odlučuju o uvjetima i plodovima svog rada, kao i samostalnost privrednih subjekata i njihova odgovornost i snošenje rizika za proizvodnju i proizvode koji se plasiraju na tržištu – to su izazovi socijalističkih rješenja već u bliskoj budućnosti. A to na koncu vodi dokidanju komande kapitala nad radom.
Socijalizam se može u budućnosti razvijati samo kao otvoreno društvo, odnosno kao civilno društvo.

Glava II. POLITIČKA, EKONOMSKA I SOCIJALNA DEMOKRACIJA
1. Ostvarenja i dometi političke demokracije 
Iako je politički pluralizam duboko povezan sa idejom liberalizma, na kojoj se temelji kapitalističko društvo, on ipak nije bio zamišljen kao sredstvo liberalne države jednakih i pravno slobodnih pojedinaca, koji reguliraju svoje uzajamne odnose, bilo da se radi o političkim, ekonomskim i drugim pitanjima države u kojoj parlament predstavlja središnje mjesto, i to ne kao vlast već kao um, a narodni poslanik cijeli narod. Prema izvornoj liberalnoj misli, suverenost pripada narodu, odnosno vlast proizlazi iz naroda i pripada narodu, a temelji se na osnovnim pravima i slobodama čovjeka. Osnovna prava štite privatnost, a demokratska garantiraju pravo sudjelovanja u oblikovanju narodne volje.
Politički pluralizam u smislu organiziranja ljudi u političke stranke i natjecanja stranaka na izborima za parlament uvodi se u model tek naknadno, sa jačanjem klasnog karaktera liberalne države. Naime, razvoj društva nije išao u pravcu širenja sitne proizvodnje, kojom će se baviti većina pripadnika društva, a koji će se dogovarati u parlamentu kao beskonfliktnom mjestu odlučivanja, kao tijelu u kojem nema suprotnih interesa, nego samo različitih mišljenja koja se usklađuju u demokratskoj raspravi. Pretvaranjem sitne proizvodnje u tvorničku na socijalnom je planu, međutim, dovelo do propadanja i proletarizacije većine sitnih proizvođača i jačanje nove kapitalističke klase, a na političkom planu dovelo je pak do sukobljavanja različitih interesa u parlamentu.
U početku je građanska klasa vodila politiku ravnoteže vladanja sa aristokracijom utoliko što je preuzela parlament, u kojem su se donosili zakoni i usvajao budžet, dok je aristokraciji prepustila izvršnu vlast, odnosno vojsku i policiju. No, kasnije je ravnoteža bila potrebna i u samom parlamentu, pogotovo što se na političkoj sceni pojavila i radnička klasa. Tek tada se zagovara politički pluralizam u vidu višestranačkog predstavničkog parlamenta. Umjesto da djeluje kao um ravnopravnih i suverenih građana, parlament postaje poligon vladavine građanske klase, a narodni suverenitet, koji je prosvjetiteljstvo definiralo kao jedinu osnovu legitimnosti države, sveden je na puko pravo glasa (i to, naravno, ne odmah za sve nego za vlasnike, da bi se poslije širio i prema radnoj većini društva, u početku je britanski parlament biralo tek 2,8 posto Britanaca, jer ih je toliko imalo pravo glasa).
Za ograničenje narodnog suvereniteta, a radi učvršćenja svoje vlasti, građanska klasa poslužila se ustanovama i idejama koje su u preuzimanju vlasti od aristokracije imale pozitivnu funkciju, a to su podjela vlasti, predstavnički sistem i osnovna prava. S gledišta građanske klase, to je bilo utoliko potrebnije ukoliko se pravo glasa više širilo.
Podjela vlasti u novim je uvjetima poslužila da se izvršna i sudska vlast u što većoj mjeri izvuku ispod kontrole narodne volje, a suverenitet ograniči na relativno usko područje. Istovremeno izvršna vlast poslužila je građanskoj klasi kao poluga moći, kako bi se mogla suzbiti opasnost što ih donosi demokracija.
Predstavnički sistem reducira odnos birača i izabranih na minimum.
Proglašavanjem privatnog vlasništva osnovnim nadzakonskim pravom, ono je izvučeno iz okvira demokratskog oblikovanja i utjecaja. Sloboda se ovdje u stvari reducira na slobodu vlasnika, a i oni su ujedno i oni koji vladaju. Na taj način demokracija nalazi svoje granice tamo gdje se dovodi u pitanje građanski sistem vlasništva.
Prema tome, parlamentarni sistem višestranačke demokracije služi reprodukciji društveno-ekonomskih i proizvodnih odnosa u skladu s interesima klase vlasnika, a da nikad nije ugrozio, niti može ugroziti vlast i vladavinu društvene manjine, koja je vlasnik sredstava za proizvodnju. Njegova demokratska dostignuća i demokratska ograničenja treba vrednovati polazeći upravo od tih činjenica.
Istina, pluralistički parlamentarni sistem predstavlja veliki korak u povijesnom progresu, osobito u odnosu na apsolutizam, a posebno u pogledu unapređenja ljudskih sloboda i prava građanina, ali je postavio niz ograničenja u smislu realizacije izvorne ideje narodnog suvereniteta.
Ma koliko da je demokratičan neki parlamentarni sistem i ma kakve reforme odnosno socijalne i demokratske mjere donosio, ostaje, međutim, činjenica da je u njemu sloboda u najboljem slučaju samo apstraktna a konkretni klasni, životni i radni interesi radnika i drugih radnih slojeva nalaze se u sferi većeg ili manjeg bespravlja i podređenosti proizvodnim odnosima kapitalističkog društva, u koje se parlamentarni politički sistem buržoaske države po pravilu ne miješa, ali kojeg štiti. Na taj način se politički pluralizam u stvarnosti izražava kao oblik ograničenja autentičnih interesa čovjeka, a prije svega klasnih interesa radnika.
Politički pluralizam građanskog parlamentarizma ne afirmira pojedinca kao nosioca vlastitih interesa, nego kao politiziranog građanina koji se opredjeljuje za stranke, lijevo, desno ili u centru. Svoje autentične interese pojedinac podređuje političkim strankama, a on sam postaje njihov objekt, s kojim manipuliraju. Vladajućoj klasi potrebne su političke slobode, da bi sama mogla biti slobodna u svome odnosu i u svojoj akciji prema potčinjenim i eksploatiranim radnim klasama i slojevima, te da bi svoje konkretne ciljeve prikazala kao općedruštvene.
Politički pluralizam građanskog parlamentarizma na taj način, s jedne strane radikalno ograničava građanina u pogledu mogućnosti da neposredno utječe na rješavanje vlastitih životnih i radnih problema, a s druge strane uz parlamentarnu reproducira i izvanparlamentarnu vlast, onu stvarnu vlast, koju vrši vladajuća klasa u ime prava privatnog vlasništva. A upravo područje na kojem se rasprostire izvanparlamentarna vlast obuhvaća najveći dio konkretnih interesa radnika i građanina, kao što je odlučivanje o uvjetima, sredstvima i plodovima rada, o osobnom dohotku, raspodjeli društvenog bogatstva, razvoju proizvodnih snaga, itd. Radnik i građanin nema pak nikakav utjecaj na tu i takvu izvanparlamentarnu vlast i utoliko je lišen demokratskih i ljudskih prava upravo u onim oblastima u kojima je životno najzainteresiraniji.
Pri svemu tome, snaga izvanparlamentarne vlasti u odnosu na parlament i političke stranke stalno raste. Ta vlast se izražava prije svega u povezivanju državne izvršne vlasti sa političkim kartelima izvan parlamenta, koji, najčešće, djeluju veoma diskretno, svojim vlastitim kanalima, često se oslanjajući na vojne krugove, obavještajne službe, medijske monopole.
S druge strane, parlament političkim odlukama koje donosi zapravo regulira klasne konflikte koji se pojavljuju u takvom sistemu, i tako uvlači široke slojeve naroda u političku borbu. Konkurencijom među političkim strankama sam sistem stvara u tim slojevima iluziju da oni upravljaju društvom ili da će bar potencijalno biti u stanju da upravljaju društvom, dok stvarno društvom upravljaju vrhovi političkih partija i izvršni organi države, a prije svega vodeće snage izvanparlamentarne vlasti.
Stoga su za društvene snage koje stvarno drže vlast u uvjetima građanske demokracije politički pluralizam i parlamentarizam vrlo značajne stabilizacione snage društva, odnosno faktori stabilnosti postojećeg sistema kapitalističkih proizvodnih odnosa. Ali to traje samo dotle dok politička borba ne preraste u otvoreni klasni konflikt oko stvarne vlasti.
U krizama parlament u većoj ili manjoj mjeri ili sasvim gubi svoju ulogu, a na scenu otvoreno stupa prava izvanparlamentarna vlast vodeće društvene klase, koja nameće takav politički sistem kakav joj u datim prilikama najbolje odgovara (suspenzija demokracije – fašizmi Njemačka, Italija, Grčka, Čile).
Ali, i pored mogućnosti kriza, ostaje činjenica da parlamentarizam političko pluralističkog tipa daje građanskom društvu veću stabilnost nego ijedan drugi oblik vladavine. Zato ga vodeća klasa građanskog društva i njene političke snage uporno i podržavaju sve dok mogu da ga održe kao vlastiti instrument.
Utjecaj građanina na parlament čak i u okviru onih funkcija koje on vrši je minimalan. Političke stranke su pretežno izborne konstrukcije, to jest instrument kanaliziranja izbornog odlučivanja građana. A kad građanin izvrši svoju izbornu funkciju, on više nema ozbiljnijeg utjecaja na politiku vrhova stranaka, odnosno njegov utjecaj može doći do izražaja samo prilikom novih izbora – prenošenjem glasačkog povjerenja sa jedne na drugu stranku.
A ako se pri tome ima u vidu činjenica da između građanskih, pa i nekih socijaldemokratskih stranaka ne postoje neke bitne programske razlike ni u praktičnoj politici, onda je pogotovo jasno da se “vlada većine” pretvara u izrazitu vladu manjine. U ulozi građanina čovjek je slobodan da prepušta prava odlučivanja vlasnicima kapitala i tehnokraciji u oblasti izvanparlamentarne vlasti, a političarima u oblasti parlamentarne vlasti. Na taj način, pojedinac je vrlo nemoćan, on nešto znači i na njega nešto može utjecati jedino u najužoj sredini u kojoj živi. A kada hoće nametnuti društvu svoj utjecaj, tada mora da se lati štrajkova i drugih izvanparlamentarnih pritisaka. Svjestan da on nije izvor i nosilac vlasti kako ga se može uvjeriti, ne izlazi na izbore. I ta se apstinencija u suvremenim višestranačkim sistemima toliko povećava, da dovodi u pitanje i sam legitimitet parlamentarne demokracije.
Politički monopol vrhova političkih stranaka, izvršnih organa države i izvanparlamentarnih stvarnih nosioca klasne vlasti sve je izrazitiji. Prema tome, demokracija klasičnog parlamentarizma u načelu i po samom svom porijeklu je politički oblik centralizirane države, koja ne podnosi nikakve oblike ozbiljne demokratske decentralizacije.
To, dakako, ne znači da politički pluralizam parlamentarnog sistema ne može biti okvir prijelaza u socijalističke društvene odnose. Naprotiv, treba očekivati da će se razvojem socijalističkih društvenih odnosa nužno preobražavati i sam pluralistički sistem i to ne u smislu napuštanja demokratskih sloboda koji je on historijski uspostavio, nego u pravcu proširivanja na sva područja društvenog izražavanja čovjeka. Drugim riječima, parlament će gubiti karakter organizacije političkog monopola centralizirane klasne države, a sve više će postojati demokratski izraz idejnih i političkih snaga društva, mjesto usklađivanju interesa radnih ljudi i građana, uz njihove samoupravne i nedržavne asocijacije, odnosno asocijacije civilnog društva.
Politička demokracija građanskog tipa je “demokracija bez naroda” (Morice Duverger), izražava se u biranju zastupnika u parlamentu i šefova država (ako se ne radi o monarsima), a putem utjecaja političkih stranaka, te ne omogućava pojedincu druge mogućnosti utjecaja i odlučivanja u društvenoj sredini osim glasanja i za predstavnike u lokalnoj vlasti. Stoga su neophodne i ekonomska i socijalna demokracija, koje omogućuju i veću socijalnu jednakost i sudjelovanje pojedinca u odlučivanju u radno-proizvodnoj sferi, te o pitanjima svakidašnjeg života.
Osnovna mjerila demokratskog društva nisu ni ustav, ni organizacija države, jer ustav može biti dobro napisan, a država dobro organizirana, a da građani ipak malo ili i nikako nemaju pravo da i neposredno i posredno utječu na ostvarivanje svojih interesa (temeljnih sloboda i ljudskih prava) izvan parlamenta i tijela države. Utoliko se mora poštivati neotuđivo pravo političkog naroda da o posebnim pitanjima i u izuzetnim situacijama proceduralna načela demokracije osnaži ili pak korigira i izražavanjem svog općeg raspoloženja i svoje volje u odgovarajućim oblicima i procedurama i izvan, parlamentarnog sistema (zbor građana, referendum, mehanizam odgovornosti i smjenjivosti, javna kritika itd.).
Plebisciti, referendumi, pokretanje opoziva, kao i pravo na podnošenje peticija i drugi oblici narodne inicijative ne samo da su poželjni, nego i neophodni demokratski korektivi oblicima posredne predstavničke demokracije. A praktična uloga i učestalost različitih formi neposrednog izjašnjavanja prije svega ovisi o značaju pitanja koja pokreću i njihovih neplaniranih političkih učinaka.
Za Socijalističku radničku partiju Hrvatske ne postavlja se dilema izbora između višepartijskog i jednopartijskog sistema predstavljanja. Jer, na kraju krajeva svejedno je da li se radi o vlasti jedne ili više partija. Ne odbacujući višestranačku demokraciju, koja poligon ima jedino u parlamentu, partija se zalaže za oblike samoupravljanja i suodlučivanja ljudi i na svojoj zastavi ispisuje “Nema socijalizma bez demokracije, ni istinske demokracije bez socijalizma”.
2. Oblici i mogućnosti ekonomske demokracije 
Zbiljska vladavina naroda može se ostvariti samo u društvu lišenog bilo kakvog monopola moći neke klase ili socijalne skupine, i to neposredno. Ali u klasno podijeljenom građanskom društvu, koje se toliko poziva na demokraciju, postoji monopol vlasništva nad sredstvima za proizvodnju klase, kojoj pripada manjina, te autoritorno-hijerarhijska organizacija cijelog društva, od poduzeća do države (parlamentarna i izvanparlamentarna vlast). Sve dok proizvodni odnosi imaju vlasničko-pravni oblik i sredstva za proizvodnju stoje prema proizvožačima kao osamostaljena društvena sila (kapital), ti odnosi vlasništva određuju u krajnjoj liniji podređeni i otuđeni položaj nevlasničkih radnih slojeva u ekonomskoj, socijalnoj, a time i u političkoj sferi, pa je o suverenosti tih društvenih slojeva, kojima pripada velika većina ljudi, licemjerno govoriti. U takvim uvjetima, sloboda izražavanja svih interesa je sloboda za vlasničku klasu, čije interese štiti cjelokupni sistem političko-pravne nadgradnje. Radnik i vlasnik nemaju istu političku moć, jer su ekonomski duboko neravnopravni. Radnik je sveden na prodavača svoje radne snage, koji poslužuje tuđi svijet oko sebe. Zarobljen je i podčinjen ekonomski, pa su i njegove političke slobode iluzorne i svode se na izlazak svake četiri godine na izbore. Onaj koji raspolaže sredstvima za proizvodnju raspolaže i rezultatima proizvodnje, uvjetima cjelokupne reprodukcije i ljudskim sudbinama. Stoga, da bi bio suveren, čovjek mora ovladati materijalnom osnovom života, a to znači procesom i odnosima proizvodnje, razmjene, raspodjele i potrošnje, dakle ekonomskom i političkom sferom u cjelini i odjednom. To znači da se demokracija mora proširiti i na ekonomsku sferu. U biti ekonomska demokracija znači pravo na rad i pravo raspolaganja plodovima svoga rada, što pretpostavlja ukidanje monopola vlasništva i autoritarnih formi organiziranja, koji podčinjavaju ljudski rad, te stavljanje sredstava za proizvodnju pod kontrolu onih koji rade, čime otpočinje proces oslobođenja rada.
Doduše, pravo na rad kao jedno od neotuđivih prava čovjeka unijela je u ustav već montanjarska skupština Francuske 1793. godine, a potom i skupština vajmarske Njemačke 1919. godine, a razvijene zemlje nakon usvajanja Opće deklaracije o pravima čovjeka 1948. godine. Međutim, ovdje se radi o tome da se pravu na rad, koje osigurava biološki opstanak čovjeka, dodaje pravo na raspolaganje plodovima svoga rada, čime se uvažavaju specifično ljudske potrebe i priznaje čovjek kao slobodno i stvaralačko društveno biće, a što po sebi ne osigurava političko pravo i čega nema u ustavima građanskog društva. 
To znači da do istinske demokratizacije društva možemo doći ako političkom pravu, kako ga je definirala građanska revolucija, pretpostavimo ekonomsko pravo. Jer, sloboda uopće predodređena je ekonomskom slobodom. Oblik ekonomskog oslobođenja je pak “asocijacija proizvođača”, o kojoj je pisao Marx, a koja bi u budućem socijalističkom društvu stupila na mjesto poduzeća kao oblika podčinjavanja rada kapitalu.
U temelju ekonomske demokracije nalazi se, dakle, ideja asocijacije, koja se provodi dosljedno u svim oblastima i na svim razinama organizacije društva i vodi do svojevrsne ekonomske federacije, koja nije pravno ugovorena tvorevina ili prosti zbir pojedinaca, nego oblik udruživanja rada i sredstava koji garantira jednakost i slobodu svakom pojedincu.
Sa koncentracijom sredstava (kapitala), pod upravom samoupravno organiziranih radnika i sve slobodnijom cirkulacijom sredstava za proizvodnju nestaju brže ili sporije i oni uvjeti i oblici društvene organizacije koji su tokom cijele ranije povijesti osiguravali dominaciju interesa posredničkih i profesionalnih upravljačkih klasa i slojeva. Time se ukida najamni odnos i rad postaje slobodan.
Radnik kao proizvođač postaje i kolektivni poduzetnik, čovjek koji zajedno s drugima udruženim proizvođačima preuzima odgovornost za proizvodnju, i to ne samo u vlastitom kolektivu, nego i u širim društvenim razmjerima. Umjesto komande vlasnika kapitala nad radnikom uspostavlja se radničko samoupravljanje. Hijerarhijsko, kapitalističko poduzeće zamjenjuje samoupravna organizacija kao zajednica rada.
Samoupravljanje se, dakle, pojavljuje najprije kao radničko samoupravljanje, međutim ono se mora nužno izraziti kao pravo svakog pojedinca da sudjeluje u odlučivanju o svim društvenim pitanjima i utoliko se samoupravljanje iz područja proizvodnje, iz tvornice, radionice, škole, znanstvenog instituta i bolnice širi i u društveno-teritorijalne organizacije, u komune i šire zajednice. Ono postaje osnova neposredne demokracije i dovodi do dokidanja političke otuđenosti koje se zasniva na podijeljenosti političke, javne, ekonomske i privatne sfere društvenog života. Time ono kao osobno, ustavom zagarantirano pravo, a ne kao privilegija koju pojedincima daje neka organizacija ili klasa, znači istovremeno prevladavanje klasnog odnosa, ali i buržoaske političke organizacije u prilog socijalističke neposredne demokracije. U tom smislu, samoupravljanje također znači uvođenje prava na neposredno odlučivanje pomoću referenduma, zborova proizvođača i zborova građana, te uvođenje delegatskog sistema (imperativnog mandata) umjesto političko-predstavničkog sistema.
Cjelokupna dosadašnja povijest radničkog i socijalističkog pokreta u stvari je borba za slobodnu asocijaciju radnika, ali je birokratizam pobjedničkih socijalističkih revolucija, uvjetovan strukturnim i subjektivnim problemima, činio otklon od asocijacije, preferirajući etatističku organizaciju društva (sa izuzetkom Pariške komune i početaka samoupravljanja u avnojevskoj Jugoslaviji).
Pod pritiskom radničke klase i naraslih socijalističkih snaga, ali i u kontekstu podjele na “slobodni svijet” i socijalizam iza “željezne zavjese”, a još više zbog objektivnih strukturalnih zahtjeva u zemljama razvijenoga kapitalizma nakon Drugoga svjetskoga rata razvili su se oblici industrijske demokracije, participiranja radnika u upravljanju kapitalističkim poduzećima, odnosno sudjelovanja radničkih predstavnika u nadzornim odborima i u rukovođenju procesom rada (putem radničkoga direktora).
Različiti oblici radničke kontrole i radničke participacije u okvirima kapitalističko-vlasničkih odnosa znače proces demokratizacije ekonomske sfere, ali još nisu ekonomska demokracija.
O ostvarenom ekonomskom pravu odnosno ekonomskoj demokraciji, možemo govoriti tek kada je samoupravljanje uspostavljeno kao opće ustavno pravo svakog pojedinca, dakle kao socijalistički društveno-ekonomski odnos.
Državni socijalizam, kakav se bio uspostavio u 20. stoljeću, značio je duboki otklon od ekonomske demokracije, u čemu i treba tražiti jedan od bitnih razloga implozije tog socijalizma krajem stoljeća. Začeci socijalističkog samoupravljanja u bivšoj Jugoslaviji bili su na tragu izvornih ideja ekonomske demokracije, ali su i oni s jedne strane bili gušeni etatizmom, a s druge strane odbačeni pod globalnim naletom neoliberalizma.
Pokušaj radničkog samoupravljanja u Jugoslaviji nastao u jednoj još pretežno seljačkoj, nerazvijenoj zemlji, u kojoj je radnička klasa bila još u nastajanju, što je uvjetovalo i političku kontrolu nad tim samoupravljanjem, a koja ga je sputavala i gušila. Budući da se nije moglo osloniti na tradiciju, ni na prethodne uzore, radničko je samoupravljanje bilo neophodno neprestano “popravljati”, dograđivati u ekonomskom i pravnom pogledu. Zasnovano na teoriji dohotka, ono pak nije postizalo i dovoljnu efikasnost na tržištu, mada je stopa privrednog rasta bila visoka. Proklamirano društveno vlasništvo ipak nije do kraja dospjelo u ruke radnika, budući da je u političkim strukturama, koje su sve kontrolirale, bila prisutna težnja da se vlast radnika nad ukupnom društvenom reprodukcijom što više ograniči, a to je onda uvelike limitiralo dostignuća ekonomske demokracije.
Pa ipak, radničko je samoupravljanje postiglo takve rezultate, da se nije moglo direktno rušiti već poticanjem i razbuktavanjem nacionalističkih sukoba i ratova, koji su doveli do raspada socijalističke Jugoslavije i do poništavanja svih pozitivnih tekovina “ranog” socijalizma u zemljama – državama koje su se u tim okolnostima osamostalile.
Teško je, dakako, očekivati da će se ekonomska demokracija u Hrvatskoj, Evropi i svijetu uspostaviti odjednom. Mnogo je vjerojatnije da će se ekonomska demokracija pod pritiskom klase rada, ali i objektivnih strukturnih zahtjeva uspostavljati postepeno u okviru postojećeg kapitalističkog poretka, i to u različitim oblicima radničke kontrole, radničke participacije i radničkog dioničarstva, oblicima koji već sada egzistiraju, pa sve do pune participacije, odnosno samoupravljanja. Socijalistička radnička partija zalagat će se za sve te procese, sa krajnjim ciljem uspostavljanja samoupravljanja.
Različite socijalističke, komunističke i socijaldemokratske partije i pokreti, već prema povijesnim okolnostima i specifičnim uvjetima, preferirat će i različite oblike radničkog sudjelovanja u upravljanju. Moramo, međutim, znati slobodna asocijacija proizvođača ne može se stvoriti u okvirima kapitalističke vlasničko-pravne strukture, ali se mogu stvarati materijalne pretpostavke za njezino konstituiranje u socijalističkoj perspektivi.
Stoga će se Socijalistička radnička partija Hrvatske zalagati za sva rješenja i korake koji pridonose širenju ekonomske demokracije, a s krajnjim ciljem uređenja društva kao asocijacije slobodnih proizvođača, a time i slobodnih ljudi.
3. Ugrožavanje i očuvanje prirode
Čovjekova tehnička moć, moć savladavanja prirode i njezine prerade za ljudske potrebe akcelerativno se povećava od prve industrijske revolucije u 18. stoljeću, da bi na početku 21. stoljeća površina Zemlje uvelike bila izmijenjena: izrovana je njezina kora, a vodeni i zračni omotač su zagađeni sastojcima koji ugrožavaju ne samo zdravlje ljudi već prijete i uništenjem biosfere.
Profitna ekonomija kapitalizma bespovratno je trošila resurse, a nije ih i obnavljala, a u tom pogledu ništa bolji nije bio ni socijalizam 20. stoljeća. Čovjek uništava i biljke i životinje, tako da su mnoge već i izumrle ili su pred izumiranjem.
U epohi moderne prirodu se sagledavalo, i još sagledava, iz vidokruga antropocentričnog utilitarizma, što je u praksi vodilo, i vodi, do zanemarivanja i ugrožavanja biološke osnove ljudskog života, odnosno do bezobzirne upotrebe i uništavanja prirode u raznim vidovima ljudskog djelovanja, od religije do ekonomije.
Marksizam, kao materijalistička teorija društva i doktrina oslobođenja čovjeka, prirodu uistinu priznaje kao osnovu ljudske povijesti, ali ne nadmašuje građansko-prosvjetiteljski instrumentalni odnos prema njoj: i marksistima je priroda bila i jest do danas tek predmet prisvajanja i sredstvo rada, resurs materijalnog progresa, a ne i iscrpivo dobro mnogo šire vrijednosti koje treba zaštititi i očuvati. Marx je, doduše, opazio da “kapitalistička proizvodnja razvija tehniku i kombiniranost društvenog procesa proizvodnje samo tako da istovremeno potkopava izvore svakog bogatstva: zemlju i radnika”, ali u svojem vremenu nije mogao znati za sve mogućnosti razornog djelovanja zrelog industrijalizma na prirodu. No stvar je u tome da i gotovo stoljeće i po nakon Marxa, pa i sa svim iskustvom ekološke krize našeg doba, marksisti, socijalisti, komunisti još uvijek robuju prosvjetiteljskoj vjeri u neograničeni i neškodljivi industrijski napredak, a s njom pokazuju i ravnodušnost prema inherentnim vrijednostima prirode. Stoga je i rani, grubi socijalizam 20. stoljeća, koji se bio uspostavio u nerazvijenim zemljama, da bi u biti proveo zakašnjelu industrijalizaciju, bio bezobziran prema prirodi.
Kao stranka moderne ljevice, Socijalistička radnička partija pledira za jednu novu ekološku svijest i za ponašanje prema prirodi kao prema “svemu što postoji”, a od čega ni čovjek ne može postojati. Jer, u pravu je bio indijanski poglavica Seatle, kada je svojedobno američkog predsjednika poučavao riječima da “što god snađe zemlju, snaći će i sinove zemlje”.
Premda su strojevi i kemijska sredstva izazvala zelenu revoluciju u pojedinim zemljama i dijelovima svijeta, proizvodnja hrane još ne sustiže povećanje broja ljudi, a u posljednja dva desetljeća 20. stoljeća multinacionalne kompanije u poljoprivredi i farmaciji svojim monopolima i profitnim interesima nametnule su i proizvodnju one hrane koja je veoma štetna po ljude, dok uzgoj pojedinih biljaka i životinja veoma ugrožava floru i faunu, tlo i vode.
Industrijska proizvodnja još uvijek nije osigurala svim ljudima rad za strojevima u tvornicama i uredima, mehanička prevozna sredstva, tehnička sredstva komuniciranja, dovoljno odjeće i obuće, itd., ali je polucijom štetnih sastojaka ozbiljno ugrozila atmosferu i zatrovala tla i vode, a na drugoj strani uvelike iscrpila rude na čijoj preradi opstoji.
Promet je sve brži gušći, ali i guta sve veći prostor i također ugrožava prirodnu okolinu, pa i ljudske živote (danas u prometnim nesrećama gine više ljudi nego ih je u starom i srednjem vijeku ginulo u ratovima i tokom jednog stoljeća).
Razmještaj proizvodnih kapaciteta i potrošnih dobara sve su više disproporcionalni. Tamo gdje je relativno sve više kapaciteta i dobara sve je manje ljudi.
To su glavni razlozi da je očuvanje prirode postalo jedno od pitanja nad kojim se čovječanstvo, doduše preko svojih elita, zamislilo, obuzeto strepnjama da bi prosta ekspanzija proizvodnje i potrošnje na dosadašnjim tehničkim osnovama i društvenim motivima mogla završiti u sveopćoj kataklizmi.
Ljudski se vitalni problemi ne mogu više rješavati u lokalnim, nacionalnim, pa i kontinentalnim granicama. Ne može se u nekom kutku svijeta osigurati mir, blagostanje i spokojstvo, ako na većem dijelu planete postoji svakojaka oskudica, vode se ratovi i velika većina ljudi ne može doći do iole pristojnog i dostojnog života.
Kapitalizam je stvorio i razvio svjetsko tržište i upravo ga u procesu globalizacije do kraja podešava svojoj profitnoj ekonomiji, odnosno oplođivanju kapitala.
Zbog toga je nastala potreba za ekološkom revolucijom, čije su pretpostavke uravnotežen ekonomski poredak, u kojem proizvodnja neće biti anarhična, u kojem će na djelu biti ekonomija čuvanja i obnavljanja resursa, a tehnologija recirklacije biti upotrebljavana do maksimuma. Po nekima, čak je neophodan veći povratak života ljudi u lokalnu zajednicu, koja bi bila samoupravna i samosnabdijevajuća, a što pretpostavlja i napuštanje pantehnološkog oduševljenja.
Ljudsko društvo mora iznaći rješenja za optimalan razmještaj ljudi i resursa u cijeloj biosferi globusa, a onda i za čuvanje i obnavljanje tla, vode, zraka, biljaka, životinja, prirodnih procesa, povoljne klime.
Ta rješenja ne mogu se pak iznaći sve dok se proizvodnja i potrošnja zasnivaju na maksimalizaciji profita, odnosno pod kapitalističkim uvjetima društvene reprodukcije. Kapitalističko korištenje prirode rapidno se približava onoj točci kada će bitno ugroziti prirodno biće čovjeka i prirodu što ga okružuje i od koje živi i dovesti u pitanje i sam opstanak ljudskog roda.
U budućnosti se ljudski problemi mogu rješavati samo na načelima socijalizma: ljudi, u oblicima zajedničnosti, svjesno organiziraju svoje tehničke moći i svjesno ih stavljaju pod svoju punu kontrolu.
4. Maksimalizacija profita i kraj kapitala
Globalizacija, u kojoj i prema izvještaju Ujedinjenih naroda “siromašniji postaju još siromašniji, a bogati još bogatiji”, ide u prilog razvijenih ekonomija (nacionalnih, regionalnih, te samih multinacionalnih kompanija), utoliko što im omogućava prisvajanje profita u tzv. nejednakoj razmjeni. Samo rastom profita na globalnom tržištu može se postizati i stopa rasta neke nacionalne ekonomije, budući da je na nacionalnim tržištima prosječna profitna stopa već toliko pala ili je i nema, da to onemogućava samostalnu reprodukciju bilo koje nacionalne ekonomije. Na rast profita na vlastitom nacionalnom tržištu više ne računa ni najmoćnija nacionalna ekonomija, ona SAD, što se da zaključiti i po konstataciji američkog bivšeg predsjednika Clintona, da je “zahvaljujući novim tehnologijama i većoj konkurentskoj moći na globalnom tržištu rast izvoza postao ključ ekonomskog rasta i životnog standarda u SAD”.
Akumulacija kapitala na svjetskom tržištu postala je od presudnog značaja za sudbinu svake nacionalne ekonomije, a bez obzira na stupanj njezine razvijenosti. Nacionalne ekonomije su sve više bile pogođene krizom akumulacije kapitala, a čiji su pokazatelji bili: apsolutni rast nezaposlenosti, pad realnih najamnina i životnog standarda, povećanje siromaštva, opća dužnička kriza, budžetski deficit, sve veći izdaci za obrazovanje, zdravstvenu i socijalnu zaštitu i mirovine. To je vodilo i razgradnji države blagostanja (wellfare state), tamo gdje se ona bila razvila, kao u Zapadnoj Evropi (gdje je uvelike bila plod borbi socijaldemokracije i sindikata). Upravo zbog toga suvremeni kapitalizam izlaz za svoju krizu traži u procesu globalizacije. A sama je globalizacija pak postala moguća uvođenjem novih tehnologija i kompjutorskom revolucijom u najrazvijenijim ekonomijama, a što zahvaća sve ekonomije. Nove su tehnologije dovele do neslućenih ušteda ljudskog rada i kapitala po jedinici proizvoda i zaoštrile konkurenciju u svakoj nacionalnoj ekonomiji onoliko koliko ih je ona uvela, a i među nacionalnim ekonomijama na svjetskom tržištu. Razmjena na svjetskom tržištu postala je uvjet opstanka i razvitka svake nacionalne ekonomije, pa i onih najrazvijenijih. Dok je donedavno ekonomija SAD samo nekoliko postotaka nacionalnog dohotka ostvarivala razmjenom na svjetskom tržištu, od 1995. godine ona razmjenom na svjetskom tržištu ostvaruje trećinu svog rasta, a otvaranje svakog sedmog radnog mjesta ovisi o izvozu.
I ekonomije bivših socijalističkih, a danas tranzicijskih zemalja krahirale su, pa su se onda urušili i njihovi politički sistemi, upravo u vrijeme kompjutorske revolucije, a zbog njihove nesposobnosti da razviju i primjene nove tehnologije i da se uključe u konkurenciju na svjetskom tržištu.
Uštedom ljudskog rada i kapitala (koji je, prema Marxu, minuli, opredmećeni rad) po jedinici proizvoda (automobila, televizora, tone žita, određene količine bilo kojeg proizvoda) postiže se konkurentna cijena robe, a ujedno sprječava, usporava pad profitne stope. No, primjenom tehnoloških inovacija dolazi do viška besplatne radne snage u ekonomiji (kao što je to prvi uočio ekonomist Vojin Daković), te upravo to omogućava pad cijene robe, a time i sve druge prednosti koje takva, konkurentna cijena donosi vlasniku kapitala i nacionalnoj ekonomiji. U tehnologiji je data besplatna radna snaga, pa se razmjenjuje ljudski rad koji ima robnu vrijednost za rad tehnologije koji je besplatan. I to onda omogućava da se, posredstvom tzv. jakih valuta, razmjenom na svjetskom tržištu, u razvijene nacionalne ekonomije prelijeva kapital iz svih ekonomija čija se proizvodnja zasniva na relativno većoj količini ljudske radne snage po jedinici proizvoda (sirovine, polufabrikati, tropski i poljoprivredni proizvodi), ali i iz ekonomija sa zastarjelom tehnologijom koja upošljava više ljudske radne snage po jedinici proizvoda. To vodi i padu vrijednosti novca svih ekonomija koje zapošljavaju relativno više radne snage po jedinici proizvoda, a što onda izaziva kroničnu inflaciju (krah monetarnih sistema u Meksiku, zemljama jugoistočne Azije, Brazilu, Rusiji, Argentine, a koji je uslijedio posljednjih godina 20. stoljeća, i prvih godina 21. stoljeća posljedica je takvih zakonitosti “nejednake razmjene”). Lijek se traži u monetarnim reformama i sve restriktivnijim monetarnim mjerama. A na drugoj strani, u razvijenim ekonomijama stope inflacije izrazito su niske, što je rezultat udjela besplatne radne snage tehnologije u formiranju cijene proizvoda. Međutim, u uvjetima globalizacije tržišta i plasmana kapitala iz razvijenih ekonomija diljem svijeta, ni te najrazvijenije ekonomije ne mogu ostati pošteđene udara monetarnih kriza u pojedinim zemljama i dijelovima svijeta. Odatle i tzv. stagflacija i cjenovna (cost-push) inflacija, ranije nepoznate pojave, a koje nedvosmisleno upućuju na konačnu krizu profitne stope i kapitala. Stoga prijeti globalna financijska kriza i neprestani inflatorni kaos. Očuvanje vrijednosti novca, a da ne bi došlo do pada životnog standarda, povećanja nezaposlenosti i siromaštva i smanjivanja javne potrošnje “postao je smisao, bolje reći besmisao, svekolike ekonomske politike, i to u svim zemljama”.
Masovna selidba neproduktivnih, točnije mrtvih kapitala iz razvijenih ekonomija, u kojima se više ne može štedjeti ljudski rad i kapital, u zemlje s jeftinom radnom snagom, kako bi se eksploatacijom ljudskog rada došlo do profita, izraz je konačne krize profitne stope.
Zbog profita, odnosno oplođivanja kapitala kroz protekla stoljeća nastale su klase, države, politički pokreti, stranke i ideologije. Vršena su osvajanja i podjele svijeta, stvarane sve moćnije vojske i oružja, a sada se u procesu globalizacije pokušava naći posljednji izlaz za sistem kapitalističke reprodukcije, a koji bi i dalje počivao na tzv. nejednakoj razmjeni, a i daljnjoj proizvodnji oružja i povećanju vojnih budžeta, kako ne bi zastala proizvodnja u tzv. vojno-industrijskom kompleksu.
No, postaje jasno da je došao kraj vladavini kapitala, te da se ni silom oružja ne može održati postojeći svjetski poredak.
Izlaz je moguće naći samo reprodukcijom proizvodnih snaga ljudskog društva, koja će omogućiti mnogo veću ravnopravnost i pravednost u društvu i održanje sklada čovjeka i prirode. Čovjek je razvojem znanosti i tehnologije stvorio uvjete da ne samo vrati dug prirodi, koju je trka za kapitalom dovela do ruba kataklizme u isto vrijeme kada i sam kapital nije više u stanju sam sebe reproducirati, već da prirodu učini ljepšom i bogatijom nego što bi ona sama po sebi mogla postati.
Čovjek će ipak naći rješenja da prevlada kaos koji donosi kraj kapitala. Utoliko predstoji socijalistička rekonstrukcija svijeta. Za nju se mogu izboriti, snage koje su danas u društvu marginalizirane, a koje će tokom vremena i uz pomoć znanstvenih saznanja, postojeće društvo mijenjati u smjeru pravednosti, jednakosti i bratstva.
5. Socijalno tržište i dostupnost materijalnih i duhovnih dobara pojedincu 
Ljudski rad nije počeo sa tržištem niti će ono trajati koliko i ljudsko društvo. Međutim, na današnjem stupnju razvitka društva, a i u doglednoj budućnosti tržište je nužno. Dokle god je robna proizvodnja objektivno uvjetovana, neuvažavanje njenih zakonitosti usporava materijalni i kulturni razvitak društva, jer sputava inicijativu, generira neracionalno trošenje resursa, koči razvitak proizvodnih snaga i jača biorkratizam i voluntarizam.
Konkurencija na tržištu jedan je od uvjeta efikasnosti proizvodnje, odnosno ponuda i potražnja na tržištu utječe na racionalno određivanje cijena, proizvoda i usluga. Dobit koju poduzeće ostvaruje na tržištu bitan je motiv opravdavanja i opstanka samog tog poduzeća, a što ono bolje posluje, bolje zadovoljava i potrebe svojih radnika i ujedno pridonosi društvenom bogatstvu. No, tržište ima svoje proturječnosti i ograničenja. Sama konkurencija sadrži u sebi i vlastitu negaciju, jer svaki konkurent teži monopolu. Netko izvan tržišta to mora spriječiti, jer posljedice samoregulacije mogu za društvo biti i veoma negativne. Ako tržište određuje potrebe ljudi, onda te potrebe određuju vanjski momenti, a ne bitno ljudske aspiracije. Utoliko tržište ne može biti jedini, pa ni glavni indikator proizvodnje i razvitka, ono, štoviše, ne može biti ni jedini kriterij alokacije prirodnih i drugih resursa, niti jedini medijator u dostupnosti materijalnih i duhovnih dobara pojedincu. Isto tako, dobit poduzeća ne može biti jedini interes poduzeća već ukupni dohodak, iz kojeg se zadovoljavaju ukupne potrebe društva. Jer, u suprotnom jača grupni i pojedinačni egoizam na račun cjeline društva i solidarnosti među ljudima. To, drugim riječima, znači da tržište niti može, niti treba biti nevidljiva ruka ekonomske regulacije i pravde, koje u krajnjoj konzekvenci tobože sve dovodi u sklad, kako nas uporno uvjeravaju njegovi apologeti. Uporno se propagira slobodno tržište, a ono nikad nije bilo niti može biti slobodno. Od prerastanja sitne robne proizvodnje u industrijsku tržištem su uvijek vladali monopoli i utoliko je ono bilo i ostalo medijator nejednakosti i neracionalne proizvodnje, te generator društvene moći i političke vlasti, pa čak i uzročnik ratova.
Tridesetih godina dvadesetog stoljeća kapitalističko tržište, zasnovano na laissez-faireu, raspalo se sa katastrofalnim posljedicama za ekonomiju i pojedinačne sudbine ljudi, a nakon tog vremena potpalo se pod kontrolu države i monopola, ali je svejedno ostalo nestabilno i podložno krizama.
Suvremena iskustva posebno upućuju na zaključak da mora biti regulirano prije svega financijsko tržište, kako ne bi potčinilo realni ekonomski (proizvodni) sektor. U sferi raspodjele i tzv. potrošnje djelovanje tržišta bi pak, putem razmjene rada, trebalo ograničiti i radi toga da obrazovanje, zdravlje, stanovanje, socijalnu sigurnost i kulturne potrebe ljudi ne bi ovisili o njegovim slijepim hirovima.
Istinsko demokratsko društvo osobito ne može “radnu snagu” i sudbinu zapošljavanja prepustiti slobodnom tržištu. A to se može izbjeći ako se dobra ne proizvode samo radi profita, već se vodi računa o zadovoljenju ljudskih potreba.
U socijalnom tržištu treba inače gledati instrumentarij socijalističke robne proizvodnje u budućnosti. Kao takvo, ono može imati važnu ulogu, ali dobiva i drugi sadržaj u odnosu na tržište koji zagovara liberalni kapitalizam, postaje uvjet i važan instrument planiranja, a nikako ne i jedina i sveopća pokretačka sila, kreator i instrumentarij zadovoljavanja elementarnih i svih drugih ljudskih potreba.
6. Moć države i razvitak civilnog društva
Država se u kapitalizmu, a ne samo u socijalizmu 20. stoljeća, koji je krahirao, a u kojem je uspostavila svoj monopol odlučivanja o gotovo svim sferama društvenog života i svoje, državno vlasništvo nad sredstvima za proizvodnju, sve više kretala u pravcu tzv. proširene države. Izražavala se i još je izrazita tendencija da država ne samo podredi nego i proguta društvo, da ga hiperregulira i do kraja etatizira.
Klasični liberalizam je na državu gledao kao na neizbježnu, ali ne i baš poželjnu tvorevinu, naglašavao je da ona prije treba biti slaba nego snažna, te tumačio da joj se moraju povjeriti regulativne funkcije, ali da ona sama mora biti kontrolirana. Gledao je u njoj instrument društva, a u društvu se trebaju ostvarivati prava čovjeka koja se temelje na “prirodnim zakonima robnog prometa i društvenog rada” (Thomas Paine). Čak se tvrdilo (Jefferson) da bi državna represija mogla i odumrijeti, samoorganiziranjem društva, uz nestajanje formalnih zakona. U državi je Hegel gledao oruđe građanskog društva, a građansko je društvo smatrao “prirodnim stanjem slobode”.
Uloga države svodila se na to da ona bude sredstvo vladavine prava (rule of law), odnosno da djeluje kao pravna država (Rechtstaat). No sa nastupanjem informacijsko-kibernetske epohe, u koju je čovječanstvo ušlo u drugoj polovici 20. stoljeća, postalo je jasno da ni vladavina prava, ni ponašanje države kao pravne države ne sprečavaju njezinu nekontroliranu, neobuzdanu i naraslu moć. Stoga se javila borba za civilno društvo, odnosno zahtjev za “ponovnim otkrićem civilnog društva” (John Keane) postao je mobilizatorsko geslo, znak prepoznavanja svih pojedinaca i skupina koje istupaju protiv svemoći i narastajuće moći države i koji traže deregulaciju ne samo u ekonomiji, na čemu inače inzistira neoliberalizam, već i u svim sferama društvenog života.
U sam princip pravne države ugrađena je, naime, mogućnost da ona uzurpira ono što joj ne pripada. Kada se država ponaša kao pravna država, onda to znači da se prema društvu ponaša na predvidljiv način, da je ograničena na jedno definirano polje djelovanja i da garantira da će ostale sfere društva biti slobodne od nje same. Sve što državi nije dopušteno, njezinim ustavom, napisanim ili nenapisanim, i njezinim zakonima i normama, a opet i ustav i zakone i norme donose, u mehanizmu predstavničke demokracije, građani, kojima pripada suverenost, ostaje u domeni slobode pojedinaca i skupina. Tu slobodu sama država ne smije ugrožavati, ali ju mora štititi u tom smislu da sloboda jednih ne smije poništavati, ugrožavati i ometati slobodu drugih.
Radi se i o širenju kontrole nad samom državom, o suprotstavljanjima državnom totalitarizmu i podržavljenju društva. O tome je, uostalom, razmišljao i Marx, kada je napominjao da se “sloboda sastoji u tome da se država iz organa koji je nadređen društvu pretvori u organ koji mu je potpuno podređen”. Klasični liberalizam je državi namjenjivao noćobdijsku, sigurnosnu, minimalnu ulogu. Pa se onda u građanskom društvu težilo univerzalnoj i najzad demokratskoj državi. Demokratska država nije, međutim, cilj već sredstvo postizanja slobode svakog pojedinca i garantiranja svima jednakih prava. U današnjoj predstavničkoj demokraciji vlast je sve otuđenija od demosa. Glasa se za stranke, zastupnici praktički nemaju veze s biračima, suci nisu podvrgnuti reizboru (postali su nedodirljiva nadmoćna bića i odgovaraju samo sebi). Stoga bi građani morali imati mogućnost da se i neposredno izjašnjavaju na svojim zborovima i da glasaju za osobe a ne za stranke. Iluzorno je očekivati da će država sama sebe ograničavati i destruirati, pa je tim više potrebno da se razne sfere društvenog života samoorganiziraju i međusobno povezuju u asocijacije i institucije civilnog društva. Civilno društvo je, dakako, i otvoreno društvo, u smislu kako ga je zagovarao Karl Popper. No, pritom se mora imati na umu da država sa svoje strane pokušava manipulirati tzv. nevladinim organizacijama, te da i one mogu biti korumpirane.
Za civilno društvo i za njegov razvitak, za razgranjavanje nedržavnih i od države nekontroliranih institucija i asocijacija u suvremenom svijetu zalažu se svi koji traže stvarnu ekonomsku i političku reformu društva. Pa utoliko zahtjevi za razvitkom i širenjem civilnog društva moraju biti i u programu svake socijalističke stranke i svake istinske ljevice, koja je okrenuta budućnosti s više ljudske slobode, pravde, jednakosti, solidarnosti. Veću povezanost institucija civilnog društva danas omogućuje svijet umrežen putem Interneta, što dovodi i do pojave i razvoja i digitalne demokracije.
7. Čovječanstvo u slobodi, jednakosti i bratstvu
Čovječanstvo je u proteklom, 20. stoljeću postiglo veći napredak u proizvodnji, tehnologiji, znanosti i materijalnoj civilizaciji (strojevi na električni pogon, automobili, avioni, svemirski brodovi, film, televizija, mobilna telefonija, Internet) nego kroz čitavu svoju raniju povijest.
Broj ljudi na planeti povećao se sa milijardu i 620 milijuna u 1900. godini na šest milijardi i 200 milijuna u 2002. godini. No, i proizvodnja hrane se povećala za oko pet puta. Čovjek troši sve više, ali pet šestina čovječanstva ipak još oskudijeva u dobrima potrebnim za svakidašnji život na svom dostignutom stupnju civilizacije. Šestina čovječanstva je gladna ili nije sita.
U 20. stoljeću u ratovima i u drugim oblicima sukoba, u političkim obračunima i u represijama ubijeno je više od 300 milijuna ljudi, više nego ih je pred jedno tisućljeće uopće bilo na zemaljskoj kugli. Oružja i sredstava uništenja (biokemijska i druga) proizvedeno je i nagomilano toliko da se njime može pobiti mnogo više ljudi nego ih ima na globusu.
Pustošenje i trovanje prirode je uhvatilo toliko maha, da su voda, zrak, tlo, flora i fauna u biosferi već veoma ugroženi, a time i prirodni resursi ljudskog života i održanja.
Na ulasku u 21. stoljeće, više od dva stoljeća nakon Francuske revolucije, a zatim i nakon revolucija koje su se, uglavnom na njezinom tragu, u međuvremenu odigrale, čovječanstvo je još daleko od ozbiljenja ideala koje je ta najslavnija od svih revolucija u ljudskoj povijesti proklamirala: sloboda, jednakost, bratstvo. Ti su ideali univerzalno prihvaćeni, ali smo usprkos golemom napretku u proizvodnji materijalnih dobara i u pravnoj jednakosti ljudi, pa i u stanovitoj humanizaciji društvenih odnosa, ipak veoma daleko od ljudskog svijeta u kojem će se svaki pojedinac i svaka skupina osjećati slobodnom, i s drugim pripadnicima ljudskog roda jednakima po dostupnosti materijalnih i duhovnih dobara i uvjetima za dostojan život, a čemu je pretpostavka i da rase, etnosi, konfesije žive u bratstvu, bez vođenja ratova, pa i upotrebe i daljnje proizvodnje oružja.
Pravo čovjeka na život i slobodu, te na humanije i pravednije društvo, društvo solidarnosti i tolerancije, te pune (političke, ekonomske i socijalne) demokracije samo su djelomično, i to u civilizacijski i materijalno najrazvijenijim dijelovima svijeta, ostvareni. Za njihovo punije ostvarivanje morao bi se izboriti socijalizam 21. stoljeća, odnosno jedan novi socijalizam, socijalizam kao humanizam u praksi, u odnosu na koji je socijalizam 20. stoljeća bio tek prvi, grubi, sirovi socijalizam, koji se uglavnom iscrpljivao u zadacima zakašnjele industrijalizacije jednog broja privredno nerazvijenih zemalja, često i s pretkapitalističkim oblicima društva i društvene organizacije.
Promjene u svjetskoj ekonomiji, sredstvima i materijalnog i duhovnog prometa, formiranje svjetskog tržišta u kojem su uklonjene barijere kretanju roba i novca, a što se na ulasku u 21. stoljeće označava pojmom globalizacije, pružaju neslućene mogućnosti stvaranja boljeg i pravednijeg društva u planetarnim granicama, ali one zasad dovode do još većih razlika, pa i suprotnosti interesa relativno sve bogatije manjine i relativno sve siromašnije većine.
Krajnji ishod globalizacije kapitala i rada ne može i ne smije biti nesputani kapitalizam, koji sve podređuje profitu i interesima vlasnika kapitala, već, naprotiv, racionalan ekološki socijalizam, u kojem će svaki pojedinac moći utjecati na uvjete i način svog života i rada i ujedno sudjelovati u odlučivanju unutar svih kolektiviteta kojima pripada.
Reprodukcija i razvitak društva sve više ovise o korištenju raspoloživih ljudskih potencijala, o njihovoj upotrebi u stvaralačke svrhe, a sve manje o prirodnim resursima, sirovinama, strojevima. To pretpostavlja novu poziciju čovjeka i kao radnika i kao građanina, a samu političku demokraciju pretvara u punu demokraciju, odnosno proširuje demokraciju iz sfere politike u sferu ekonomije i upravljanja u radno-proizvodnim kolektivitetima, te u sferu odlučivanja o uvjetima svakidašnjeg života u naselju ili dijelu naselja, u lokalnoj zajednici, u institucijama primarnog socijalnog života i zadovoljavanja ljudskih potreba.
Odnosi u sferi proizvodnje i rada sve će se više temeljiti na suradnji i dogovaranju, a sve manje na delegiranju prava na razne predstavnike. A to onda vodi i prijelazu s reprezentativne demokracije i paternalističkog kolektivizma prema sve slobodnijem čovjeku, ne kao privatnoj osobi nego biću zajedništva, odlučivanja i odgovornosti u javnom životu, odnosno prema njegovoj slobodi kojoj je granica u isto takvoj slobodi drugog.
Imamo pred očima društvo u kojem će stvaralački porivi i mogućnosti svake individualne moći doći do izražaja. U razvitku novih tehnologija kriju se nove neslućene mogućnosti emancipacije čovjeka i nastajanja doista humanog društva, ali pod uvjetom da razvitak proizvodnih snaga bude pod kontrolom samog čovjeka koji radi, kreira, istražuje, u povezanosti i zajedništvu, a ne pod kontrolom istjerivača profita, vlasničkih i upravljačkih oligarhija i monopolističkih skupina.

DRUGI DIO
Hrvatska zbilja i socijalistička alternativa

Glava III. 	TRANZICIJA U KAPITALIZAM NERAZVIJENOSTI ILI SOCIJALISTIČKA 	ALTERNATIVA
1. Od tranzicije u kapitalizam nerazvijenosti do tranzicije u socijalizam budućnosti
U tranziciji u Hrvatskoj, kao procesu izlaženja iz socijalizma, koji je nosio pečat vlastite nerazvijenosti, ali je u četiri i pol desetljeća ostvario velike rezultate u razvitku proizvodnih snaga i u materijalnom i duhovnom napretku društva, nije se krenulo u susret kapitalizmu najrazvijenijih nego ususret kapitalizmu nerazvijenosti, kojem je svojstvena stihija i sirova eksploatacija najamnih radnika, dojučerašnjih samoupravljača.
Pod parolom privatizacije, a radi razvitka slobodnog poduzetništva na slobodnom tržištu, tzv. tranzicijska politika nemilosrdno rasparčava, pa i uništava zatečene proizvodne kapacitete, obezvrjeđuje rad i radnike baca na ulicu. Temelji se na neoliberalizmu u teoriji i državnom kapitalizmu u praksi. Nastaje klasa novih vlasnika, etatističko-tajkunskog karaktera, parazitska po svojoj prirodi, nesposobna organizirati proizvodnju, izraditi strategiju razvitka i upravljati poslovima, premda je u svoju službu stavila gomilu menadžera, regrutiranu iz bivšeg socijalističkog direktorsko-poslovodnog sloja i iz redova običnih špekulanata s ulice.
Posljedice su drastičan pad proizvodnje, proizvodnosti rada i efikasnosti privređivanja.
Uz pretvorbu društvenog vlasništva u državno i u privatno vlasništvo, pri čemu je potonje došlo u ruke pojedinaca i skupina koje je vlast birala prema novoj ideološkoj pravovjernosti, patetičnom domoljublju i podaničkom mentalitetu, vođena je uglavnom monetaristička makroekonomska politika, koja je omogućavala ne akumulaciju sredstava za ulaganja i razvitak već za parazitsku potrošnju i preskupu državu.
Na djelu su bili i još jesu dezindustrijalizacija Hrvatske, veliko tehnološko zaostajanje, stopa nezaposlenosti najveća u Evropi (ako se izuzmu Srbija i Crna Gora, koje su dugo bile pod sankcijama), vanjski dug od oko 12 milijardi dolara (početkom 2002. godine), jednom riječju gotovo potpuni bankrot gospodarstva.
Osiromašena je velika većina naroda i drastično je pala kvaliteta života svih (osim malobrojnih novopečenih bogataša).
Hrvatska je ujedno postala i jedna od najkorumpiranijih zemalja.
Hrvatska se tako, umjesto na putu ususret kapitalizmu razvijenih, kapitalizmu “centra”, našla na putu prema kapitalizmu “periferije” i strovalila se u provaliju, iz koje se neće ni lako ni brzo izvući.
Smjena na vlasti početkom 2000. godine nije donijela zaokret u politici, jer se i dalje primjenjuju posve neprimjerene metode bezobzirnog neoliberalizma i šok-terapije, nastavljaju se likvidacije preostalih poduzeća s izgovorom da nemaju tržišta, te rasprodaju najvredniji resursi i kapaciteti strancima radi namirenja budžeta i obezvređuje radna snaga u uvjetima kada se sam kapital ne oplođuje.
Velika pljačka Hrvatske izvršena je i iznošenjem kapitala iz nje. Prema nekim stranim, a i domaćim izvorima, u inozemstvo je prebačeno novca u vrijednosti od 10 milijardi američkih dolara.
Hrvatska može stupiti na put ubrzanog a stabilnog razvitka samo ako se napusti politika i praksa tranzicije u kapitalizam nerazvijenosti, te ako se u proizvodne i društvene odnose ugrade rješenja koja ne bi restaurirala socijalizam iz nedavne prošlosti, ali bi vodila prema socijalističkoj alternativi u neposrednoj budućnosti.
Socijalistička radnička partija Hrvatske smatra da je, kako bi se izišlo iz tranzicije u kapitalizam nerazvijenosti i kročilo u tranziciju u socijalizam budućnosti, neophodno:
- poništiti pretvorbu na taj način da se poduzeća vrate radnicima (odnosno svima u njima zaposlenima), od kojih su oduzeta, te da funkciju nadzora preuzme izabrani radnički savjet, pri tom o učinjenim malverzacijama i u imovinskim sporovima presuđuju sudovi, a da dugovanja i isplate potraživanja kojima je prošao rok preuzme država, koja je pretvorbu i provodila:
- vratiti kapital u zemlju, posebno onaj stečen nepošteno, uvesti strogu kontrolu kretanja kapitala, a što prakticiraju mnoge prosperitetne zemlje; pokušati vratiti i najdragocjeniji kapital – obrazovane, stručno sposobne i kreativne ljude koji su bili prisiljeni otići iz zemlje;
- omogućiti konkurenciju raznih oblika vlasništva, a pod uvjetom njihove ravnopravnosti na tržištu;
- razvijati ne samo političku već i ekonomsku i socijalnu demokraciju;
- razvijati oblike samoupravljanja i u suodlučivanja u proizvodnim i radnim kolektivitetima;
- donijeti i ostvarivati dugoročnu strategiju razvitka i uklapanja u međunarodnu podjelu rada, koja bi Hrvatsku svrstala među razvijene zemlje.
Poništenje pretvorbe, pluralizam vlasništva, pri čemu će sve dominantnije mjesto dobivati oni oblici vlasništva koji najbolje koriste, a ne i bezobzirno eksploatiraju ljudske resurse, samoupravljanje i suodlučivanje svih koji sudjeluju u radnom procesu u svim vlasničkim oblicima osim kada se radi o osobnom i obiteljskom vlasništvu, koje ne koristi tuđu radnu snagu, te strategija razvitka koja bi Hrvatsku optimalno uklapala u međunarodnu podjelu rada, morali bi stajati u temeljima politike koja bi Hrvatsku s kolosijeka tranzicije u kapitalizam nerazvijenosti prevela na kolosijek tranzicije u socijalizam budućnosti.
2. Pitanja kontinuiteta i diskontinuiteta s ranijim socijalističkim poretkom
U Hrvatskoj se, nakon promjene društvenog uređenja 1990. godine, naglašava gotovo posvemašnji diskontinuitet s dostignućima bivšeg socijalističkog društva, a sve što se u tom društvu htjelo i činilo u četrdeset pet godina, od 1945. do 1990, smatra se promašajem, zabludom, nasiljem i zločinom nad hrvatskim narodom, izrazom “jugokomunističke zločinačke vlasti”. Bio je to “mrak”, iz kojeg je hrvatski narod hrabro i uz velike žrtve izišao na svjetlo.
Na pojedince i rijetke organizacije koje ne prihvaćaju takav odnos prema društvu i vremenu, u kojima je Hrvatska postojala kao država u federaciji, a sama federacija se već bila pretvorila i u via facti konfederaciju, gleda se kao na neku vrstu unutarnjih, nostalgičarskih a subverzivnih, neprijatelja.
Ni smjena vlasti nakon izbora 3. siječnja 2000. godine nije dovela do promjene takvih gledanja na bivše socijalističko društvo, a koja se nameću u političkom životu i usađuju i mladim naraštajima.
No, možda se radi i o prolaznim konstelacijama svijesti, koja se producira i nameće da bi se razlozi za neispunjena obećanja i izjalovljene nade “novog” društva u cijelosti tražila i nalazila u tobože negativnom nasljeđu “starog” društva.
Socijalistička radnička partija Hrvatske, za razliku od svih drugih političkih stranaka u Hrvatskoj, smatra da je u bivšem socijalističkom društvu bilo i mnogo dostignuća, koja se ne smiju poricati i odbacivati, već ih treba cijeniti i neka od njih preuzimati, odnosno restaurirati i u današnjici i sutrašnjici. A jednako tako, partija drži da u promijenjenim historijskim prilikama, a u svjetlu i negativnih iskustava iz nedavne prošlosti, odnosno negativnih posljedica, treba inzistirati na određenim momentima diskontinuiteta.
Smatramo da su se u bivšem socijalističkom društvu u značajnijoj mjeri već bili razvili neki elementi pune demokracije, prije svega u ekonomskoj i socijalnoj sferi. A jedino nije postojala višestranačka politička demokracija. Samoupravna prava, odnosi i tijela u svim proizvodnim, radnim i teritorijalnim kolektivitetima su nakon 1990. godine u cijelosti dokinuta, jer je radničko i društveno samoupravljanje proglašeno ukrasom sistema i manipulativnim mehanizmom u službi jednostranačja i jednoumlja. Međutim, ne može se osporiti da u povijesnom pamćenju ljudi, radničke klase i naroda ostaju prava i mogućnosti svih da odlučuju o uvjetima i plodovima svoga rada i da sudjeluju u odlučivanju u mjesnoj zajednici i općini, da se referendumima izjašnjavaju o značajnim pitanjima proizvodnih, radnih, lokalnih kolektiviteta, da odlučuju i o zapošljavanju i otpuštanju s posla, o sredstvima koje izdvajaju za komunalni standard, obrazovanje, zdravstvo, sport, odmor i rekreaciju, itd. Stoga samoupravljanje, ali bez ikakvog političkog monopola, nije nešto što je povijesno prevladano već nešto što će se iznova sutra rađati. Uostalom, radi se o jednoj epohalnoj tendenciji, koja se pokušala pravno i institucionalno oživotvoriti u društvu koje još nije imalo dovoljno razvijene proizvodne snage, a ni svijest ljudi koja više ne bi bila zarobljena plemenskim, patrijarhalnim i podaničkim mentalitetima.
U bivšem socijalističkom društvu ravnopravnost naroda i poštivanje prava nacionalnih manjina nisu postojala tek kao parole već su i prakticirane, usprkos činjenici što su u praksi dolazili do izražaja i nacionalistički ekscesi, težnje za nacionalnom hegemonijom ili diskriminacijom, te momenti otuđenosti na podlozi etničke distance i što su ispod površine bujali nacionalizmi, čiji su sukobi najzad i razrušili zajedničku federativnu državu.
Socijalistička radnička partija, međutim, insistira na potrebi diskontinuiteta s idejama, pojavama i praksom iz bivšeg socijalističkog društva, zbog kojih se ono i urušilo pod teretom vlastitih deformacija i vlastite krize. To su prije svih: politički monizam (jednostranačje) i iz njega izvedeni politički monolitizam i politički monopol, a koji su se pravdali diktaturom proletarijata, političko tutorstvo nad proizvodno – radnom konfiguracijom društva i nad oblicima odlučivanja građana o svojim potrebama i interesima, oligarhijske tendencije u vođenju društva, elementi kulta ličnosti, birokratske privilegije i uzurpacije, kažnjavanje verbalnog delikta, elementi diskriminacije prema vjernicima. Osuđuje i egzekucije i kažnjavanja ljudi bez suđenja, a kojih je bilo na svršetku Drugog svjetskog rata i u godinama nakon njega, te u godinama otpora Staljinu i sukoba s Informbiroom.
U svojim programskim opredjeljenjima i svojoj praktičnoj politici partija će se inspirirati ne samo ranijim i suvremenim dostignućima i tradicijama socijalističkih, socijaldemokratskih, komunističkih, kršćanskosocijalističkih i ekoloških stremljenja, pokreta i stranaka u Evropi i svijetu, nego i na dostignućima i tradicijama radničkog i sindikalnog, socijaldemokratskog, socijalističkog i komunističkog pokreta u Hrvatskoj i bivšoj Jugoslaviji. Ako poštuje inspirativna iskustva prošlosti, to, dakako, ne znači da se partija okreće prošlosti. Naprotiv, to će joj pomoći da se s više snage i vizije zagleda u budućnost i da se sa svoje strane bori za buduće društvo, koje neće biti opterećeno i negativnim stranama prošlosti.
Partija poštuje sve ličnosti i događaje u povijesti hrvatskog naroda, a koji su pridonosili narodnoj slobodi i materijalnom i kulturnom napretku, kao i sve takve ličnosti i događaje u povijesti drugih naroda, čiji pripadnici žive u Hrvatskoj, a i u povijesti drugih naroda.
Partija posebno poštuje tekovine i njeguje tradicije narodnooslobodilačke borbe hrvatskog i srpskog naroda, kao i pripadnika tadašnjih nacionalnih manjina u Hrvatskoj, te svih naroda u bivšoj Jugoslaviji, koji su se zajednički s hrvatskim narodom, a pod vodstvom komunista, borili protiv fašizma u Drugom svjetskom ratu. Antifašizam smatra trajnom značajkom i uporištem slobodoljubivih i demokratskih težnji u Hrvatskoj, Evropi i svijetu.
Posebno poštujemo Josipa Broza Tita, koji je stajao na čelu zajedničke borbe svih naroda bivše Jugoslavije protiv fašizma, suprotstavio se staljinističkom diktatu u međunarodnom radničkom pokretu, bio jedan od tvoraca i predvodnika pokreta nesvrstanosti i predvodio federativnu zajednicu malih južnoslavenskih naroda u vrijeme inauguracije samoupravnog socijalizma. Kao slavni vođa antifašističke borbe i borac za ekonomsku i socijalnu emancipaciju čovjeka koji živi od svog rada, Tito je i na svjetskoj pozornici proširio prostore slobode i mira i nagovijestio humanije društvo u budućnosti. To ne znači da Titovu ulogu idealiziramo i na nju gledamo izvan realnih historijskih i društvenih prilika i zbivanja.
Socijalistička radnička partija Hrvatske smatra da se u Hrvatskoj trajno treba suprotstavljati fašističkim simbolima, postupcima i interpretacijama prošlosti i suvremenosti, te svim pojavama neoustaštva i isticanja simbola ustaštva i tzv. NDH. Partija će se odlučno suprotstavljati nastojanjima snaga poraženih u Drugom svjetskom ratu da revidiraju povijesne istine o NOB-u, a jednako tako i tvrdnjama da u vremenu od 1945. do 1990. godine Hrvatska i hrvatski narod nisu mnogo toga postigli.
U prvom desetljeću samostalne Republike Hrvatske je, usprkos preambuli njezinog Ustava, antifašizam jedva toleriran, o njemu se govorilo kroz zube i više radi svijeta, a mrtvi i živi sudionici antifašističke borbe su ponižavani, mrtvima su i rušeni spomenici i zatiran svaki spomen na njih, a živi su izloženi diskriminaciji i poniženjima. Neke političke snage i stranke izjednačavaju antifašiste i fašiste u smislu poistovjećivanja komunističkog i fašističkog totalitarizma, te “lijevih” i “desnih” ekstremista, a neke opet naglašavaju da su antifašisti bili jedno, a komunisti drugo. Međutim, povijesna je istina da većina antifašista nisu bili komunisti, ali da su komunisti i pokrenuli i predvodili antifašističku borbu, borbu za nacionalno i socijalno oslobođenje i da su u teškim historijskim trenucima bili i najbolji rodoljubi.
3. Vlasništvo i proizvodni odnosi
U socijalističkom društvenom uređenju, kakvo je postojalo u Socijalističkoj Republici Hrvatskoj, kao članici Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije, dominantno je bilo društveno vlasništvo nad sredstvima za proizvodnju, a uz to vlasništvo egzistiralo je i limitirano privatno vlasništvo na zemlji (85 posto obradivog zemljišta seljaka i drugih privatnih vlasnika, te vlasništvo na sredstvima za obavljanje obrtničkih djelatnosti). Tolerirale su se i manje industrije u privatnom vlasništvu.
Nakon proglašenja samostalnosti Republike Hrvatske išlo se na ukidanje društvenog vlasništva, odnosno na njegovo pretvaranje u državno i privatno. Na stranu to što je time došlo do zaustavljanja razvitka proizvodnih snaga, pa i do njihovog razaranja (ne mislimo na ratna pustošenja 1991. i 1995. godine, koja nisu ugrozila glavninu proizvodnih kapaciteta) i nazadovanja, a u pogledu proizvodnih odnosa ušlo se u divlji kapitalizam, kao i u drugim tzv. tranzicijskim zemljama, s tom razlikom što zemlje koje nisu bile u sastavu bivše Jugoslavije nisu ni poznavale društveno vlasništvo, pa se u njima tranzicija ogledala u pretvaranju državnog u privatno vlasništvo, također uz formalno uvođenje kapitalističkih načela organizacije proizvodnje i rada, te poslovanja.
Tzv. pretvorbom likvidirano je društveno vlasništvo, s obrazloženjem da nije imalo titulara i da je bilo inkompatibilno s tržištem, nesposobno da konkurencijom na tržištu postiže i povećava proizvodnost, odnosno dobit.
U stvari je u Hrvatskoj provedena etatizacija društvene imovine. Pretvaranje društvene imovine u državnu predstavljalo je notorno i grubo kršenje Ustava i zakona bivše socijalističke Jugoslavije, Ustava i zakona bivše socijalističke Hrvatske, kao i kršenje Ustava Republike Hrvatske.
Društveno vlasništvo bilo je uređeno normama bivše države i u punoj mjeri priznato u međunarodnom pravnom prometu, te su nekadašnje organizacije udruženog rada bile subjekt valjanih međunarodnih ugovora i partneri kapitalističkih poslovnih i pravnih entiteta u poslovnim transakcijama širom svijeta. Sudjelovale su u međunarodnoj trgovini, stjecale i prodavale imovinu u inozemstvu, osnivale i vodile poduzeća u inozemstvu i udruživale se s kapitalističkim partnerima u zajedničkim investicijskim projektima. Te organizacije udruženog rada su suvereno odlučivale o svom poslovanju i razvoju, a posebno o tome kako će i gdje ulagati svoju dobit. Poslovale su pod višestrukom kontrolom i zaštitom sudova.
Dok su druge tranzicijske zemlje državno vlasništvo pretvorile u privatno, a neke podijelile vaučere svim građanima, hrvatska je vlast nacionalizirala društvenu, narodnu imovinu i stavila je pod čvrstu upravu i kontrolu nove partijsko-državne nomenklature. A onda je dio te imovine, kroz prodaju, odnosno nazovi kupovinu darovala podobnim pojedincima i skupinama, što je bila specifično hrvatska tzv. tajkunizacija.
Društveno vlasništvo bilo je narodna imovina, a institut narodne imovine kao javne imovine (public property) posvuda je važan oblik vlasništva, smatra se imovinom svih građana i služi svima pod jednakim uvjetima. Još u starom Rimu zemlja (ager publicus) bila je vlasništvo rimskog naroda (populus Romanus) i mogla je biti dodijeljena pojedincima, ali oni nisu mogli postati vlasnicima, niti su potomci automatski stjecali pravo korištenja koje su imali preci.
Prema tome, društveno vlasništvo je bilo i jest moguće, a ono je u bivšem socijalističkom sistemu bilo uvelike nalik modernom korporacijskom vlasništvu, u kojem jedna korporacija može imati i stotine tisuća vlasnika. Kao što, na primjer, u američkim korporacijama odbor direktora (board of directors) donosi ključne odluke o poslovanju, tako je i u organizacijama udruženog rada to činio radnički savjet. Kao što odbor direktora postavlja izvršne poslovne funkcionare (officers), tako je i radnički savjet birao poslovne organe. O pitanjima osobito važnim za korporaciju neposredno odlučuju ili daju konačnu suglasnost dioničari, a u organizacijama udruženog rada odlučivali su radnici, odnosno svi zaposleni.
Budući da su u trenutku raspada socijalizma organizacije udruženog rada već bile strukturirane po modelu kapitalističkih korporacija i kao takve uspješno funkcionirale u domaćem i međunarodnom prometu, umjesto njihova pretvaranja u državna poduzeća, ili njihova razvlačenja i poklanjanja odabranima, trebalo je izvršiti nominalnu distribuciju ukupnog društvenog kapitala na pojedince – radnike u pojedinoj organizaciji i na ostale građane, po nekim racionalnim i jednostavnim kriterijima. Novi vlasnici – dioničari na taj način raspodijeljenog društvenog vlasništva sami bi nakon toga obavili potrebna organizacijska prilagođavanja i promjene i odlučili kome će povjeriti poslovno upravljanje njihovom imovinom. Država se, međutim, odlučila za nasilno i protupravno oduzimanje društvene imovine od onih koji su tu imovinu uglavnom svojim privređivanjem i svojim viškom rada stvorili i njome desetljećima suvereno upravljali.
S obzirom na to da se bivši i sadašnji radnici, svi koji su svoj minuli rad uložili u sredstva za proizvodnju, nisu nikad odrekli punopravnog posjeda (corpus) imovine svojih radnih organizacija u društvenom vlasništvu i volje da trajno njome raspolažu i u budućnosti (animus) i da ta prava nisu prenijeli na državu, izvršena je uzurpacija (usurpatio), odnosno pljačka njihove imovine, pa su i svi zakoni i propisi kojima je to učinjeno po svojoj pravnoj prirodi ništavni.
Stoga Socijalistička radnička partija Hrvatske traži da pravna država poništi nasilno i protuustavno podržavljenje društvene imovine, jednako kao što je dužna konačno poništiti učinke nacionalizacije privatne imovine koju je provela bivša jugoslavenska država.
Svi koji su stekli bivšu društvenu imovinu kupnjom ili poklonom od strane hrvatske države, odnosno njezinih agencija (fondova) za privatizaciju, trebaju snositi posljedice rizika stjecanja vlasništva od nevlasnika – uzurpatora. One pak pojedince i tvrtke, koji su u punoj dobroj vjeri (bona fidae) kupili društvenu imovinu po realnoj tržišnoj cijeni i platili takvu cijenu država je pak dužna posebno nadoknaditi.
Pretvorba je inače pokrenula najniže ljudske strasti i uspostavila ozračje prisvajanja postojećeg, a ne stvaranja novog. Razbila je poduzeća i onesposobila ih za tržište, osobito svjetsko, destimulirala radnike eksproprijacijom njihove imovine i najamnim odnosom u koji ih je dovela, a u poslovodstva regrutirala “podobne”, ali nekompetentne ljude, tobožnje menadžere.
Socijalistička radnička partija smatra da se budući materijalni i duhovni razvitak hrvatskog društva treba zasnivati na raznim oblicima vlasništva, od kojih svaki ima svoje mjesto i ulogu, ali i svoja ograničenja. Partija je, dakle, za pluralizam vlasništva, a ne i za apsolutizaciju privatnog vlasništva u njegovom tradicionalnom značenju, koje je, uostalom, u razvitku modernih proizvodnih snaga uvelike prevladano.
U Hrvatskoj se mogu razvijati razni oblici vlasništva, od izvornog oblika privatnog vlasništva do društvenog vlasništva.
Izvorni oblik privatnog vlasništva, koji treba na razne načine podupirati, vlasništvo je onog tko radi na vlastitim sredstvima za proizvodnju ne koristeći tuđi rad (seljaci, obrtnici, pojedine usluge, pogoni male privrede). U ovom obliku vlasništva, ukoliko se ne koristi tuđa radna snaga, nema ni eksploatacije ni otuđenja rada.
Privatno vlasništvo s korištenjem tuđeg rada i dioničko vlasništvo, u kojem oni koji rade nisu dioničari ili bar nisu većinski dioničari dopušteno je i iz socijalističke perspektive, no pod uvjetom da najamni radnici imaju pravo na suodlučivanje, a čime se ograničava klasičan najamni odnos i uspostavlja određena socijalizacija rada i raspodjele rezultata rada.
Podupiremo i oblike grupnog vlasništva kao što su zadružno vlasništvo i dioničko vlasništvo u kojem su sami radnici većinski dioničari.
U slučaju dioničkog vlasništva, u kojem zaposlenici zadržavaju većinu dionica i kada one nisu izuzete od prodaje i kupnje na tržištu, onaj tko unajmljuje svoju radnu snagu ujedno je i djelomičan vlasnik, te na uvjete i rezultate rada, na proizvodnju i poslovanje s jedne strane može utjecati kao dioničar, a s druge kao sudionik u upravljanju (suodlučivanje). Pri tom je moguće tijelo (na primjer, nadzorni odbor) u kojem su zajedno predstavnici dioničara (a među njima su i radnici) i predstavnici radnika po osnovi prava suodlučivanja.
Oblici zajedničkog vlasništva, a za koje će se Socijalistička radnička partija Hrvatske posebno zalagati, jesu društveno vlasništvo na osnovu udruživanja rada i samoupravljanja (kakvo je postojalo u bivšem socijalističkom samoupravnom sistemu), ali bez ikakvog političkog monopola i posredovanja, te dioničarsko vlasništvo s tzv. zatvorenim dionicama, a u kojima bi bio priznat radnikov minuli rad, utoliko što bi se obje stjecale samo na osnovu rada unutar poduzeća i ne bi se mogle prodavati i kupovati na tržištu. Oblik dioničarskog vlasništva radnika (u dionicama čiji su vlasnici samo oni koji su uložili minuli rad i ulažu živi rad) pridonio bi povezanosti sudbine zaposlenih sa sudbinom njihovih radnih mjesta i njihovih poduzeća, stimulirao bi proizvodnost njihova rada i jačao njihovu socijalnu sigurnost.
Oba oblika zajedničkog vlasništva trebala bi se konstituirati vraćanjem zaposlenima sredstava za proizvodnju koja mu je država uzurpirala, odnosno poništenjem podržavljenja ranijeg društvenog vlasništva, kao i dodjelom zaposlenima dijela zabilježenih ali i neplaćenih dionica plaćenih sredstvima domaćih banaka (koje su uglavnom prešle u većinsko vlasništvo stranaca).
Kao najmanje razvijeni oblik zajedničkog, društvenog vlasništva, i dalje bi egzistiralo državno vlasništvo, ali pod uvjetom da se i u njemu prakticira suodlučivanje, odnosno da u organima upravljanja ravnopravno odlučuju predstavnici zaposlenih i predstavnici države.
Moguće su višestruke kombinacije svih navedenih oblika vlasništva, pa bi i oblici organiziranja mogli biti: društveno poduzeće, javno (državno) poduzeće, dioničko društvo, društvo s ograničenom odgovornošću, komanditno društvo i društvo s neograničenom odgovornošću članova (obrtnička, uslužna, itd.), obiteljsko poljoprivredno gospodarstvo. Jednako tako, moguća je i transformacija vlasničkih oblika iz jednog u drugi, ali prema tržnim uvjetima, bez političkog arbitriranja.
Organ upravljanja društvenim poduzećem bio bi radnički savjet, a u ostalim poduzećima i institucijama, uključujući i državne, nadzorni ili upravni odbor, koji paritetno čine vlasnici i zaposleni.
Radi samoupravljanja i suodlučivanja zaposlenih u mješovitim i privatnim poduzećima, oni biraju radnički savjet ili drugo odgovarajuće tijelo koje štiti njihove interese i sudjeluje u donošenju ključnih odluka.
Svi oblici vlasništva moraju imati isti položaj, prava i obveze na tržištu.
4. Odnos kapitala i rada
Nakon društvenog prevrata 1990. godine, a koji se na političkom planu izrazio i u nacionalističkoj revoluciji, koja je pokušala rehabilitirati snage poražene u Drugom svjetskom ratu, Hrvatska je krenula u restauraciju kapitalizma poništavanjem ne samo negativnih strana nego i pozitivnih dostignuća dotadašnjeg socijalizma. U njoj se, kao i u drugim tzv. tranzicijskim zemljama, nije, međutim, počeo razvijati onaj i onakav kapitalizam kakav postoji u zapadnoj Evropi, na sjevernoameričkom kontinentu, u Japanu i drugdje – kapitalizam “centra”, već kapitalizam “periferije”, svojstven zemljama i dijelovima svijeta koje su nejednakom razmjenom više-manje prisiljene na jedan novi polukolonijalni položaj. Ne radi se ni o kapitalizmu koji bi bio nalik kapitalizmu prvobitne akumulacije kapitala iz 19. stoljeća, već o “divljem kapitalizmu” na početku 21. stoljeća, koji je u svojem nastupanju i u Hrvatskoj, više nego u većini drugih tzv. tranzicijskih zemalja, uglavnom razorio, a ne i razvijao, zatečene proizvodne snage i odnose, čak pribjegao i dezindustrijalizaciji, te do kraja opljačkao i osiromašio radničku klasu i sve radne slojeve. Taj i takav kapitalizam ne stvara društvo konkurencije ljudskih sposobnosti, ali i socijalne pravde, regulirane proizvodnje, te tržišta koje neće djelovati kao socijalno bezobzirno tržište. To je kapitalizam razvlačenja i grabeža, procvata crne ekonomije, korupcijski i mafijaški, klijentilistički i oligarhijski (krilatica o dvjesta obitelji koje će imati Hrvatsku).
Poništene su sve tekovine samoupravljanja iz bivšeg socijalizma, te oni koji rade i čiji višak rada prisvajaju vlasnici (bilo država, bilo privatnici) u hrvatskoj varijanti kapitalizma nemaju nikakav utjecaj na uvjete i rezultate svog rada, niti na bilo koji način sudjeluju u odlučivanju na osnovi radnog mjesta.
Kao moderna stranka rada, kao politički zastupnik onih pripadnika društva koji sredstva za život stječu jedino svojim fizičkim i umnim radom u svim područjima materijalne i duhovne proizvodnje, Socijalistička radnička partija Hrvatske zalaže se za vraćanje dostojanstva radu, te za sudjelovanje zaposlenih u odlučivanju u poduzećima i ustanovama najmanje u onoj mjeri koja se već prakticira u zemljama razvijenog kapitalizma na zapadu Evrope.
Uvođenjem divljeg kapitalizma, u Hrvatskoj su radnici samo puki prodavači svoje radne snage, a ne i socijalni partneri. Tržište radne snage gotovo u cijelosti je prepušteno samovolji poslodavaca. Radna snaga unajmljuje se u bescjenje i bezobzirno baca na ulicu. Stoga će se Socijalistička radnička partija istrajno boriti za interese rada u sukobu s interesima kapitala i za mnogo povoljniji tretman rada.
Pravo odlučivanja mora proizlaziti iz prava vlasništva, ali i pravo suodlučivanja na osnovu radnog mjesta i davanja viška rada. To znači da tamo gdje su sami radnici većinski vlasnici poduzeća, oni samostalno i autonomno odlučuju o uvjetima i rezultatima svog rada, dok u svim drugim slučajevima imaju pravo na suodlučivanje.
Tražimo da se primjenjuju Evropska povelja o osnovnim socijalnim pravima radnika, točka 17. i 18., koju je prihvatio Sabor Republike Hrvatske 21. lipnja 1991. godine i konvencija 135 Međunarodne organizacije rada, koju je Republika Hrvatska također ratificirala.
U nadzornim odborima moraju biti i predstavnici sindikata, a u upravi poduzeća i radnički direktor. Zaposlenička vijeća moraju biti obavezna (a ne fakultativna). Zaposleni moraju biti redovno, silom zakona, obaviješteni o poslovnim odlukama. Kolektivnim ugovorima moraju se uređivati i prava zaposlenih na suodlučivanje. Zaposleni moraju imati pravo na štrajk i u slučajevima kršenja odredaba kolektivnog ugovora i pravilnika o radu od strane poslodavaca.
U praksi tzv. pretvorbe radnici su mogli doći do dionica, ali su mahom ubrzo ostali i bez njih. No, iluzija je da bi se samim vlasništvom dionica, kao vrijednosnih papira koje se prodaju na tržištu, može smanjiti obespravljenost radnika. Moguće je, međutim, vlasnički oblik zatvorenih vlasničkih dionica, koje bi legitimirale radnikov minuli rad, ali bi se one stjecale samo na osnovu rada u određenom poduzeću, s tim da ih svaki radnik stječe, ali ih ne bi mogao prodavati. To bi značilo da postoji i reproducira se zajedničko vlasništvo, u kojem radnik (svatko tko je zaposlen) svoju sudbinu povezuje sa sudbinom kolektiva i radnog mjesta i osjeća radnu i socijalnu sigurnost.
U državnom (javnom) vlasništvu ravnopravno bi morali odlučivati zaposleni i predstavnici države. A u svim oblicima grupnog (zadružnog i dioničkog) i privatnog vlasništva (individualnog, kod obrtnika i klasičnog poduzetništva), a onda i mješovitog vlasništva (kombinacija svih navedenih oblika) rad bi također morao biti ravnopravno tretiran s kapitalom, što znači da radnici trebaju ne samo utjecati na odnose u procesu rada već i na planove razvoja, te sudjelovati u dobiti poduzeća.
Socijalistička radnička partija Hrvatske posebno se zalaže za:
- sudjelovanje predstavnika sindikata u upravnim i nadzornim odborima poduzeća i ustanova, kao punopravnih članova, s pravom odlučivanja o svim pitanjima rada i poslovanja, a što je potrebno regulirati Zakonom o radu;
- smanjenje radnog vremena na 35 sati, a u nekim slučajevima i na 32 sata tjedno, kako bi se radno zaštitili zaposleni, a istovremeno otvorio prostor za novo zapošljavanje;
- štrajkačka prava zaposlenih;
- maksimalnu socijalnu zaštitu nezaposlenih;
- zakonsko preciznije reguliranje radničkih prava koja proizlaze iz radnog odnosa (plaća, uvjeti rada, zdravstveno i socijalno osiguranje, godišnji odmori, otpuštanje s posla i sl.), te stvaranje povoljnijih uvjeta za brže zapošljavanje, a osobito mladih stručno osposobljenih ljudi;
- zakonsko reguliranje nestranačke participacije radnika u odlučivanju u procesu rada, te građana u lokalnoj samoupravi;
- čvršće zakonsko pozicioniranje sindikata u sklapanju i provođenju kolektivnih ugovora, kojima se štite prava radnika iz radnog odnosa.

Glava IV. PROBLEMI RAZVITKA, DRUŠTVENOG UREĐENJA I ODLUČIVANJA
1. Problemi gospodarskog razvitka i uklapanja u međunarodnu podjelu rada.
Hrvatska, kao članica bivše jugoslavenske federacije, bila je dostigla razinu srednje razvijene zemlje, imala je stopu gospodarskog rasta među najvišima u Evropi, a u nekim granama industrije bila se približila i najrazvijenijim zemljama u svijetu. No, njezino je gospodarstvo, uvođenjem divljeg kapitalizma, u razdoblju nakon 1990. godine doživjelo veliki pad, institucionalnu i upravljačku entropiju i izgubilo tržišta. Hrvatska se uvelike i dezindustrijalizirala.
Gotovo polovica ranije, u prosjeku kvalitetne i sposobne, radne snage bačena je na ulicu ili bila prisiljena uzimati invalidske mirovine.
Hrvatsko je gospodarstvo 56 posto svoje proizvodnje do 1990. godine plasiralo u druge republike bivše Jugoslavije, no dezintegracijom tog tržišta mnogi su proizvodni kapaciteti ostali neuposleni, nestale su komparativne prednosti za neke industrije, posebno prerađivačke, i u cjelini su porasli troškovi proizvodnje.
Ratna razaranja na oko trećine područja zemlje, te višegodišnji zastoj i prestanak rada nekih velikih tvornica i industrijsko-prehrambenih kombinata, sa svoje su strane pridonijeli padu proizvodnje i društvenog proizvoda.
Pretvorba vlasništva popraćena je razvlačenjem i pljačkom društvene imovine, te razvlašćivanjem radnika, uz dokidanje svih njihovih samoupravnih prava.
Sve je to razorilo gospodarske subjekte, a osobito ranije velike sisteme, koji su proglašeni “socijalističkim mastodontima” i gotovo svi raspačani ili rasformirani.
Posebno su nazadovali i turizam i promet roba i usluga.
Uslijed izolacionističke politike i kočenja demokratskog razvitka i po načelima i kriterijima liberalnog kapitalizma, priliv stranog kapitala u prvom desetljeću tranzicije u Hrvatsku bio je više nego skroman, a na drugoj strani izvršena je rasprodaja dobrog dijela domaćih proizvodnih kapaciteta, nekih javnih službi i banaka strancima po nepovoljnim aranžmanima i koncesijama, samo da bi nezajažljiva i nesposobna nova hrvatska država došla do novaca za neproduktivnu potrošnju. Ta je politika u biti nastavljena i nakon smjene na vlasti 3. siječnja 2000. godine.
Hrvatska se tako našla na putu uključivanja u svjetski kapitalistički svijet, ali ne u njegov razvijeni “centar” već na njegovu “periferiju”. Kao, uostalom i druge “tranzicijske” zemlje, ona dolazi u opasnost da njezina privreda bude svedena tek na lokalnu komunalnu privredu, da ima samo pogone u kojima se eksploatira jeftina radna snaga i vrši dorada proizvoda za velike proizvođače i trgovce iz svijeta. Hrvatska se suočava sa ozbiljnom opasnošću da kao zemlja bude gurnuta u “treći svijet”, da možda i postiže rast ali ne i razvoj, odnosno da njezin razvoj bude – razvoj nerazvijenosti.
Nasuprot politici ekonomskog i političkog potčinjavanja, a koju bezglavo slijede domaća instantburžoazija, zapravo lumpenburžoazija, nesposobna birokracija i lakejska tehnostruktura, prema svojim klasnim interesima, interesima kapitala, a na štetu rada, radnika i naroda, Socijalistička radnička partija Hrvatske zalaže se za put i strategiju gospodarskog, a i ukupnog razvitka, pri kojima će Hrvatska biti otvorena prema svijetu, ali će imati, održavati i povećavati vlastitu sposobnost razvoja, uz sposobnost i za samofinanciranje i za konkurentnost u proizvodima i uslugama, a na osnovu komparativnih prednosti, geografskog položaja i datih prirodnih i društvenih resursa, te posebno i znanja i pameti ljudi.
Koliko god da je mala zemlja i koliko god da hrvatsko stanovništvo čini tek 0,07 posto stanovništva svijeta, a 0,93 posto stanovništva Evrope, a hrvatsko kopno tek 1830-i djelić kugle zemaljske, Hrvatska se vlastitom strategijom razvitka mora štititi od ograničenja i negativnih učinaka globalizacije, u kojoj su u prvom planu interesi i potrebe najrazvijenijih i najmoćnijih i koji zbog toga njome i dirigiraju.
Oslanjajući se na umješnosti, inicijative i snage svojih radno sposobnih ljudi, te na ostale raspoložive resurse, Hrvatska može i mora otvarati brojna i fleksibilna poduzeća, koja će svojim izborom vrste proizvodnje, djelatnosti, poslovanja i izborom tehnologije, te sposobnošću osvajanja tržišta i prilagođavanja njegovim potrebama, osiguravati neprestani, a stabilan razvitak i gospodarstva i društva, eliminirati nezaposlenost, omogućavati da se ovdje odgajana i obrazovana radna snaga ovdje kreativno potvrđuje i u isto vrijeme sebi stvara dostojan život na najvišoj civilizacijskoj razini.
To, dakako, nalaže snažnu izvoznu orijentaciju, odnosno ekonomski prosperitet i na osnovu suficita izvoza nad uvozom.
Razvojna moć svake zemlje, a male pogotovo, sve više će počivati na znanju, visokoj tehnologiji i upravljanju i suodlučivanju zaposlenih. Stvarni junaci u društvu 21. stoljeća neće biti nekakvi kapitalistički baroni-razbojnici, ni burzovni mešetari koji se poigravaju tržištima novca i vrijednosnih papira, a niti mali poduzetnici, ma koliko da su brojni i značajni već stvaraoci novih intelektualnih industrija.
Da bi uopće ušla u novi ciklus razvoja, Hrvatskoj je nužna reindustrijalizacija. Moramo uspostavljati i razvijati jednu novu gospodarsku strukturu, ali s naglaskom na neophodnu, a onda i novu industriju, jer bez industrije nije moguće ni adekvatno ni optimalno oblikovanje ni cijele gospodarske infrastrukture – prometa, energetike, bankarstva.
Socijalistička radnička partija zalaže se za strategiju ciljeva razvitka, te umjesto strategije razvitka pojedinih grana, npr. ciljeva razvitka znanja, obrazovanja, visoke tehnologije, a jednako tako i za stimuliranje izumiteljstva, stvaralaštva, inovacija, proizvodnosti, izvoza, kvalitete proizvoda, usluga i življenja.
Hitna razrada i usvajanje, konsenzusom svih relevantnih društvenih činilaca, dugoročne strategije razvitka pitanje je biti ili ne biti za Republiku Hrvatsku kao naprednu zemlju, koja će svoje mjesto u svijetu stjecati kvalitetom izvoza, kreativnošću ljudi, kulturom ophođenja i civilizacijskim dostignućima.
2. Poljoprivreda i proizvodnja zdrave hrane
Socijalistička radnička partija smatra da Hrvatska mora izraditi dugoročnu strategiju proizvodnje hrane i poljoprivrednih sirovina, a u kojoj bi uporišne točke bile:
- orijentacija na proizvodnju zdrave hrane;
- proizvodnja stočne hrane i umjetnog gnojiva za domaće potrebe, a i za izvoz;
- ukrupnjavanje seljačkog posjeda (njegova prosječna veličina je 2,8 hektara), ali ne po cijenu rasparčavanja i likvidacije velikih poljoprivrednih dobara i rasprodaje zemlje koja je bila u društvenom, a potom prenijeta u državno vlasništvo, špekulantima, pa i strancima;
- poslovno povezivanje poljoprivrednih proizvođača s prerađivačkom industrijom, dobavljačima i potrošačima poljoprivrednih proizvoda, kako bi se stvorile snažne tehnološke i organizirane osnove za plasman prehrambenih proizvoda i na vanjsko tržište;
- povezivanje domaće poljoprivrede i domaćeg turizma, kako bi se što više trošili domaći prehrambeni proizvodi;
- tretman obiteljskog gospodarstva kao trgovačkog društva sui generis (o čemu bi trebalo donijeti poseban zakon), s tim da onaj koji na njemu radi bude izjednačen sa zaposlenima i u radnim pravima i u zdravstvenom i mirovinskom osiguranju;
- poticanje zadruga i zadrugarstva, poljoprivrednih stručnih službi, poljoprivrednih apoteka i poljoprivrednog obrazovanja za sve koji se opredijele za poljoprivredu.
Socijalistička radnička partija protivi se rasformiranju zatečenih poljoprivrednih dobara i poljoprivredno-industrijskih kombinata, pljački i razvlačenju njihove imovine i otpuštanjima njihovih poljoprivrednih radnika, dodjelama njihove zemlje onima koji na njoj neće i stvarno proizvoditi već njome špekulirati. Zalaže se za donošenje zakona o obaveznoj obradi ratarskih površina, a i površina pod povrćem i voćem, uključujući i vinograde i maslinike.
Zalažemo se za poljoprivredu visoke proizvodnosti od koje će seljaci i poljoprivredni radnici pristojno živjeti, a koja će proizvoditi zdravu hranu i za domaće tržište i za izvoz.
Hrvatska bi se morala orijentirati na proizvodnju zdrave hrane i za autokonzum i za tržište, a i ostalih poljoprivrednih sirovina lišenih sastojaka kojima se ugrožava zdravlje ljudi, uništava flora i fauna i zagađuju tlo, voda i zrak.
Morali bismo posebnim zakonom zabraniti proizvodnju genetičke hrane, te zaštititi domaću proizvodnju sjemenja i pojedine pasmine domaćih životinja od profiterskih nasrtaja multinacionalnih kompanija u području poljoprivrede i farmaceutske industrije namijenjene poljoprivredi.
Država je putem politike cijena, kredita, regresa, subvencija i carina dužna primjenjivati mjere zaštite i unapređenja poljoprivrede, a time i pridonositi poboljšanju životnih prilika seljaka i poljoprivrednih radnika.
Primanjem Hrvatske u Svjetsku trgovinsku organizaciju (WTO) pogoršan je položaj domaće poljoprivrede, pa je potrebno da država poduzima sve realno moguće protekcionističke mjere radi njezine zaštite, a i osigura subvencije radi njezine veće konkurentnosti.
3. More kao najdragocjeniji resurs
Hrvatska ima najčistije more (makar su neki dijelovi uz obalu već zagađeni) u Evropi. Odavno je u toku proces litorizacije (zbog težnje da se ljudi i resursi sele na more i prema moru), ali više-manje stihijski.
Pomorska orijentacija Hrvatske je presudna za njezin gospodarski i civilizacijski napredak. Socijalistička radnička partija Hrvatske drži da su za ostvarivanje takve orijentacije ključni očuvanje i modernizacija brodogradnje, obnova brodarstva i ubrzano povećavanje ukupne tonaže brodova koja je u razdoblju 1990-2002. umanjena za više od deset puta, veliko povećavanje međunarodnog prometa u hrvatskim lukama, poticanje i razvoj morskog ribarstva, a posebno i uzgoja ribe i školjki.
Privatizacija jadranske obale, uključujući i obale otoka, poprimila je zabrinjavajuće razmjere. Štiteći površine i zdanja koja pripadaju aglomeracijama koje spadaju u kulturnu baštinu, obalu bi trebalo osloboditi uzurpacija, budući da je ona javno dobro.
Glavnina turističkog prometa ostvaruje se i ostvarivat će se na jadranskoj obali i otocima, pa su utoliko potrebne hitne mjere, te kontinuirana politika obnove i podizanja turističkih kapaciteta upravo na Jadranu, a posebno i opremanje postojećih i podizanje novih marina, uz očuvanje čistoće mora i ekološku zaštitu.
Hrvatska obala je načičkana i najljepšim otocima u Evropi, na kojima i oko kojih priroda još nije devastirana. S velike većine naseljenih otoka već više od jedno stoljeće ljudi se pojačano iseljavaju, budući da su tradicionalna otočka poljoprivreda, vinogradarstvo, maslinarstvo, ribarstvo, izrada brodova i promet jedrenjacima opadali kao ekonomska podloga otočkog života. Socijalistička radnička partija podržava poseban nacionalni program revitalizacije i razvitka otoka, a koji je dijelom sadržan u posebnom zakonu.
Smatramo da svaki otok na kojem živi najmanje 50 stanovnika treba imati dnevnu vezu s kopnom, da sva naselja na nekom otoku moraju biti povezana i asfaltiranim otočkim cestama, da se učenicima mora osigurati dnevno pohađanje osnovnih škola na obali, ukoliko one ne postoje na otoku, a bolesnicima hitna medicinska intervencija kad god bude zatražena.
4. Očuvanje i zaštita prirode i kulturne baštine
Socijalistička radnička partija Hrvatske zalaže se za očuvanje i zaštitu prirode i brigu o njoj; za zabranu izgradnje atomskih centrala i za zabranu izgradnje elektrana bez ispunjavanja strogih ekoloških uvjeta, a za što veće korištenje sunčeve energije i energije voda i vjetra; za očuvanje šuma i pošumljavanje; za čistoću mora, rijeka i jezera; za što čišći zrak i što više zelenila u naseljima.
Partija smatra da u svim nacionalnim parkovima i parkovima prirode treba održavati strogi režim njihove zaštite, uz istovremeno racionalno gospodarenje njihovom florom i faunom i korištenje njihovih ljepota u izletničkom turizmu.
Socijalistička radnička partija naglašava golemi značaj kulturne baštine hrvatskog naroda i drugih naroda koji su u prošlosti živjeli ili njihovi pripadnici i danas žive na tlu Hrvatske. Tu baštinu moramo pažljivo čuvati i izlagati današnjim i sutrašnjim naraštajima. Smatramo da se moraju restaurirati i zaštititi, te prikladnim suvremenim sadržajima namijeniti jezgre starih gradova, određene turističke cjeline i građevine, stari dvorci, stare crkve, groblja i stećci, a ponajprije cjeline koje su na UNESCO-vom popisu svjetske baštine. Muzeja i galerija u Hrvatskoj ne može biti previše i svaki njihov fundus treba i čuvati i izlagati. Za sve to se moraju smoći sredstva.
5. Prostor, naselja i prometnice
Socijalistička radnička partija Hrvatske smatra da je neophodno racionalno raspolagati cijelim prostorom Republike Hrvatske: kopnom i morem, rijekama, jezerima i ostalim vodama; nizinama i brdima i planinama; naseljenim i nenaseljenim područjima.
Potrebno je donijeti dugoročan prostorni plan Hrvatske, a zatim s njim usklađene prostorne i urbanističke (generalne i detaljne) planove regija, gradova, općina i naselja. Osnovno polazište svih i svakog prostornog plana moralo bi biti interes današnjih i budućih naraštaja ljudi, uz štednju prostora i sve neophodne mjere očuvanja prirode i kulturne baštine.
Hrvatska bi morala planski stvarati novu mrežu naselja, ostavljajući i unapređujući svako naselje u kojem su se ljudi zadržali i u kojem ima djece, mladih i srednjovječnih stanovnika, a naselja koja su već opustjela i u kojima je život zamro ili u njima još jedino živi mali broj starih ljudi, uređujući kao nenaseljeni prostor, ili ih u određenim slučajevima konzervirajući.
Svako naselje u Hrvatskoj moralo bi imati zdravu pitku vodu, struju, telefonska veza, asfalt, dom kulture (na određen broj stanovnika), pokretnu knjižnicu, liječnika opće prakse u ambulanti koja nije udaljena više od 10 kilometara.
Socijalistička radnička partija Hrvatske zalaže se za oštro i dosljedno sprečavanje svih oblika divlje izgradnje.
U politici raspolaganja prostorom presudan značaj ima mreža prometnica na kopnu, na vodi i u zraku.
Osim nekoliko internacionalnih autoputova, kojima bi se Hrvatska optimalno povezala sa susjednim zemljama i s Evropom, te auto puta Zagreb-Split-Dubrovnik, a za čiju su izgradnju potrebna velika domaća i inozemna sredstva i krediti, te davanje koncesija, neophodno je poluautocestama povezati sve gradove u Hrvatskoj koji imaju više od 20.000 stanovnika. Mreža regionalnih i lokalnih cesta morala bi biti obnovljena i dovršena tamo gdje to nalažu svakidašnje potrebe ljudi. 
Važna je i racionalna mreža poljskih, šumskih i industrijskih putova.
Protivimo se ukidanju željezničkih pruga tamo gdje se tome protive i ljudi koji se njima služe. Dakako, mi smo za modernizaciju magistralnih željezničkih pravaca i za njihovu što veću iskorištenost.
Hrvatska mora sve činiti na obnovi i što većoj tonaži svojih prekooceanskih brodova, a domaćim prevoznim i teretnim brodovljem osigurati redovan promet putnika i robe duž svoje obale Jadrana, te između obale i naseljenih otoka.
Za jačanje smo domaćih avioprijevoznika, za izgradnju malih aerodroma na otocima, gdje god to turistički promet zahtijeva i gdje je to i otočnom stanovništvu prijeko potrebno, za povećanje domaće flotile malih aviona i za njihovo servisiranje, pa i montiranje u Hrvatskoj.

6. Uloga i razvitak obrazovanja
Socijalistička radnička partija Hrvatske smatra da je potrebno iskorijeniti analfabetizam u odraslom stanovništvu zemlje, a koji se u posljednjem desetljeću 20. stoljeća čak i povećao (tako da je nepismenih stanovnika 4-5 posto), a isto tako da treba smanjiti osipanje učenika iz osnovne škole, koje raste umjesto da se smanjuje.
Osnovnu školu neophodno je reformirati i produžiti na devet ili deset godina, ali bez uvođenja metoda eliminacije učenika za ovu ili onu vrstu daljnjeg obrazovanja, pri čemu bi presudna bila klasno-socijalna pripadnost njihovih obitelji.
Potrebno je osigurati upis u srednju školu svakom učeniku koji završi osnovnu školu. Pritom je potrebno u tu školu unijeti elastičnost raznih organizacionih shema s obzirom na usmjeravanje na opće i stručno obrazovanje, te realne mogućnosti pojedinih sredina. Učenik će sve više postajati subjekt svog obrazovanja ukoliko mu se pruža više izbornih sadržaja, koji bi trebali biti sve zastupljeniji pri kraju srednjoškolskog obrazovanja.
Upis na studije morao bi biti, putem stipendiranja i smještaja u domove studenata, omogućen i onim mladim ljudima koji imaju odgovarajuće ocjene (najmanje vrlo dobre), a čiji roditelji, odnosno obitelji ne mogu ih izdržavati zbog slabog imovnog stanja.
Partija smatra da je pri upisu na studije potrebno ukinuti numerus clausus, bitno poboljšati uvjete studiranja i izvođenja nastave, te selekciju provoditi, na osnovu pokazanog uspjeha svakog studenta, u prvom semestru, odnosno u prvoj godini na dvogodišnjim i trogodišnjim studijima, a u prvoj ili najkasnije u drugoj godini u četverogodišnjim i još dužim studijima.
Upisi studenata na pojedine studije moraju polaziti od sagledanih potreba za pojedinim strukama i zanimanjima, a na osnovi dugoročnih potreba privrede u regijama i cijeloj zemlji, a imajući u vidu i trendove razvitka i zapošljavanja u Evropskoj uniji.
Obrazovanje u osnovnim i srednjim školama mora biti posve besplatno, a postotak studenata koji u višim školama, te na fakultetima i akademijama studiraju o državnom trošku što veći.
Socijalistička radnička partija zalaže se za pravo učitelja, profesora i drugih izvodilaca odgojno-obrazovnog procesa u osnovnim i srednjim školama da predlažu ravnatelje, a školskih odbora da ih imenuju. Isto tako, zalaže se za pravo nastavnika na fakultetima, sveučilištima i veleučilištima da biraju ravnatelje, dekane i rektore, te za pravo studenata da u tome sudjeluju preko svojih predstavnika.
Što se tiče sadržaja i metoda odgoja i obrazovanja, zalažemo se za njihovo osuvremenjivanje i inoviranje, te za rasterećenje od svega što ne razvija sposobnosti i vještine, misaonu radoznalost i kreativnost i onih koje se odgaja i obrazuje i onih koji odgajaju i obrazuju. Protiv smo pozitivizma i frontalnih metoda (koje učenike i studente ocjenjuju kriterijima prosječnosti, te sposobnije za brže napredovanje u učenju i studiranju koče, a o manje sposobnima ne vode računa, osim u slučaju djece i omladine s većim smetnjama u razvoju), historicizma, lažnog domoljublja i svih vrsta ideologičnosti nastave.
Zalažemo se da se umjesto vjeronauka, i to samo jedne vjere, a kojemu je mjesto u crkvi a ne u školi, u školama kao obavezan uvede predmet: osnove religijske kulture, ili: uloga religija u povijesti civilizacija.

7. Značaj znanosti
Razvitak znanosti u Hrvatskoj, i to kako prirodnih i tehničkih, tako i humanističkih i društvenih, osnovni je uvjet da naša zemlja ne tavori u provincijalnoj anonimnosti, te da se u njoj tek reproducira i pabirči ono što drugi otkriju, pronađu, formuliraju kao spoznaju i pretvore u nova tehnološka i proizvodna dostignuća.
Potrebno je donijeti dugoročnu strategiju znanosti, u kojoj bi bila naznačena prioritetna područja i institucije, uz istovremeno sve veće izdvajanje sredstava za znanost iz nacionalnog dohotka. Zalažemo se za znanost koja će biti kompetitivna i koja će sa svoje strane pridonositi afirmaciji Hrvatske u svijetu.
Ne smiju se zanemarivati ona fundamentalna istraživanja, u kojima imamo i tradiciju i rezultate, a i ljude, a u razvojnim i primijenjenim istraživanjima prednost bi morali imati projekti i programi koji mogu najviše pridonijeti gospodarskom razvitku i konkurentnoj prodaji proizvoda i usluga na vanjskom tržištu.
Valja se založiti za osnivanje odgovarajućih regionalnih razvojnih centara, koji bi omogućili aplikaciju rezultata istraživanja u praksi, a za što bi trebalo zainteresirati gospodarske komore i poslovne zajednice, koje bi se brinule i za sufinanciranje istraživanja i aplikacija.
Socijalistička radnička partija je za maksimalno stimuliranje pronalazaštva i inovatorstva. Ona je i za politiku odabira i poticanja talenata u svim područjima rada i stvaralaštva.
8. Kultura i kulturna politika
Socijalistička radnička partija Hrvatske zalaže se za što veću dostupnost kulture svim pripadnicima društva, te za društvene mjere brige o knjizi, glazbi, likovnim umjetnostima, filmu i o institucijama kulture od nacionalnog značaja.
Socijalistička radnička partija drži da je u Republici Hrvatskoj neophodno:
- uspostaviti, obnoviti i razviti kulturnu infrastrukturu, koja će čuvati i promovirati veliku kulturnu baštinu hrvatskog naroda i pripadnika drugih naroda koji u Hrvatskoj žive i koja će ujedno udovoljavati civilizacijskoj razini i osobito senzibilitetu novih naraštaja (to znači i jedan dom kulture, jedna pokretna ili stalna knjižnica, jedan kinematograf na svakih 3.000 stanovnika, jedna knjižara na 5.000 stanovnika, kazališta u svim hrvatskim gradovima koji su ih ranije imali, izloženi najvredniji fundusi svih muzeja, svesrdno pomagana svaka amaterska kulturna aktivnost);
- najveće moguće olakšice i povlastice za nakladničku djelatnost i plasman knjige (beletristike, znanstvene, edukativne);
- status stvaralaca (spisateljskih, likovnih, glazbenih, kazališnih, filmskih, dizajnerskih i drugih), koji ih ne bi stavljao u bijedan materijalni položaj, često na rubu egzistencije.
Socijalistička radnička partija izjašnjava se za kulturno i umjetničko stvaralaštvo bez političkog tutorstva i ideološke arbitraže, a čije su granice u snazi duha i humanističkim porukama.
Ujedno se partija zalaže za stvaranje duhovne klime koja će afirmirati istinsko stvaralaštvo i stvaraoce, umjesto ispraznog “domoljubnog” nazadnjaštva, hrvatovanja i patetike u čast i slavu vlastodržaca, pa ma tko oni bili; takva bi klima valjda pridonijela i prestanku prakse prešućivanja opusa i stvaralaštva velikih hrvatskih umjetnika, kako mrtvih tako i živih.
Socijalistička radnička partija je za što širu kulturnu suradnju i razmjenu s drugim zemljama i narodima, posebno onima s kojima je i u prošlosti hrvatska kultura bila u doticaju, te za slobodno izražavanje kulturnog identiteta i tradicija svih etničkih zajednica i nacionalnih manjina u samoj Hrvatskoj.
9. Zdravstvo i socijalna politika
Socijalistička radnička partija smatra da svaki hrvatski građanin mora imati besplatnu primarnu zdravstvenu zaštitu i besplatno bolničko liječenje. Odbacuje politiku i praksu, koje polaze od shvaćanja da se optimalno može liječiti samo onaj tko ima novaca.
Partija izražava svoje nezadovoljstvo smanjenjem udjela izdataka za zdravstvo u nacionalnom dohotku, padom standarda zdravstvenih usluga, uvođenjem participacije osiguranika u plaćanju lijekova i zdravstvenih usluga, pogoršanim uvjetima liječenja u svim zdravstvenim ustanovama, velikim reduciranjem prava iz zdravstvenog osiguranja, a od čega je došlo u vremenu nakon 1990. godine. 
Protivimo se privatizaciji zdravstvenih ustanova od nacionalnog značaja.
Partija se zalaže za pravo zaposlenih u javnim zdravstvenim ustanovama da predlažu, na osnovu javnog natječaja, ravnatelje, te za pravo nadzornih odbora da ih postavljaju.
U području socijalne politike Socijalistička radnička partija posebno se zalaže:
- za što potpuniju socijalnu zaštitu osoba i obitelji koje nemaju sredstava za život;
- za isplatu dječjeg doplatka svakom djetetu, prema cenzusu, od rođenja do završetka redovnog školovanja;
- za društveno posredovanje u stambenoj izgradnji, za dodjelu državnih stanova socijalno ugroženim obiteljima, za maksimalno povoljne stambene kredite;
- za stipendiranje i kreditiranje učenika i studenata i za unapređenje njihova standarda stanovanja i prehrane;
- za usklađivanje kretanja mirovina s kretanjem plaća, za isplatu uskraćenih iznosa zarađenih mirovina bez odbitaka, za izgradnju i otvaranje novih domova umirovljenika, kako bi se u njih moglo smjestiti što više onih koji to traže, za dostojan život umirovljenika;
- za jednak tretman i prava vojnih umirovljenika i vojnih invalida i članova njihovih obitelji iz svih proteklih ratova, kao što je to praksa u svim demokratskim zemljama.
10. Fizička kultura i sport
Socijalistička radnička partija zalaže se za fizičku kulturu i sport, koji će obogaćivati ličnost i pridonositi zdravlju ljudi, te smatra da je neophodno održavati i širiti mrežu objekata i institucija fizičke kulture, u kojima će djeca, omladina i odrasli besplatno ili uz minimalne naknade njegovati i razvijati svoju fizičku kondiciju i kulturu, te se amaterski baviti sportovima.
Smatramo da treba podržavati profesionalne momčadi u onim sportovima u kojima Hrvatska već ima reputaciju, a i izglede za afirmaciju u međunarodnim natjecanjima.

11. Hrvatska kao demokratska zemlja
Socijalistička radnička partija vidi Hrvatsku:
- kao republiku u kojoj će postojati vladavina zakona i od izvršne vlasti i političke moći neovisno sudstvo;
- kao republiku u kojoj će parlament (Sabor) biti ne samo najviše zakonodavno tijelo, već i mjesto donošenja ključnih odluka o strategiji razvitka, vanjskoj politici, obrani i nacionalnoj sigurnosti;
- kao državu svih njezinih građana, u kojoj će biti provedena i maksimalno moguća decentralizacija i veoma razvijena lokalna samouprava, u kojoj će do punog izražaja doći inicijative i odlučivanje ljudi u naseljima, općinama, gradovima i regijama;
- kao zemlju u kojoj će na najvišoj razini dostignutoj u svijetu poštivati prava etničkih, vjerskih, jezičnih i drugih manjina, a kojima inače prijete ove ili one pojave i postupci diskriminacije.
- kao zemlju u kojoj će se poštivati vjerske slobode i prava vjernika i puna ravnopravnost svih konfesija i u isto vrijeme sloboda i pravo pojedinaca da ne vjeruju, u kojoj će se dosljedno provoditi načelo odvojenosti crkve od države, a za sklapanje braka biti obavezan građanski postupak;
- kao zemlju razvijenog civilnog društva, u kojoj ljudi slobodno stupaju u organizacije i institucije, polazeći od svojih interesa, uvjerenja i afiniteta, a ograničenja povezivanju i udruživanju ljudi u tom smislu sastoje se u tome da se njima ne ugrožavaju i ograničavaju slobode i prava drugih;
12. Teritorijalni integritet, obrana, suverenost
Socijalistička radnička partija smatra da Republika Hrvatska mora biti i ostati cjelovita u njezinim međunarodno priznatim granicama (a koje su određene još po ZAVNOH-u i AVNOJ-u).
Samostalnost i sigurnost Republike Hrvatske, kao i njezin suverenitet u svemu onome u čemu ga ona sama ne ograničava prihvaćanjem normi međunarodnog prava, sklapanjem međudržavnih sporazuma i ulaženjem u asocijacije država, mogu se temeljiti jedino na društvenom napretku i na osnovi njega unutarnje društvene i političke stabilnosti, jedinstvu hrvatskog političkog naroda (to jest svih hrvatskih građana), spremnosti tog naroda da brani zemlju od eventualnih nasrtaja izvana, dobrim odnosima sa susjednim zemljama i međunarodnoj suradnji, u kojoj će Hrvatska istupati kao ravnopravan partner drugih zemalja.
Snagu i jedinstvo Republike Hrvatske gradit ćemo na podlozi stvaranja općih uvjeta za svestran razvoj i slobodu svakog pojedinca, a protiveći se raslojavanju društva na klase i antagonizirane slojeve, te prebrojavanju ljudi po etničkoj i vjerskoj pripadnosti.
Eventualna obrana Republike Hrvatske morala bi se temeljiti ne samo na patriotskim osjećajima njezinih građana, već i na njihovoj privrženosti univerzalnim vrednotama zaštite ljudskog života, slobode izbora materijalnih i kulturnih dobara, slobode stvaralaštva, jednakosti, solidarnosti i bratstva ljudi i naroda, a ne na ideologiji krvi i tla.

13. Autonomne pokrajine, lokalna uprava i samouprava
Socijalistička radnička partija smatra da bi Republiku Hrvatsku trebalo urediti kao federaciju četiri pokrajine, koje se podudaraju s četiri hrvatske povijesne zemlje (uža Hrvatska, Slavonija, Dalmacija i Istra), a koje bi imale ovlasti poput onih koje imaju pokrajine u Saveznoj Republici Njemačkoj i Austriji; dakle, bez prava na odcjepljenje, Hrvatska je, naime, policentrička zemlja, a te hrvatske zemlje imale su i u Austrougarskoj, sve do 1918. godine, svoje sabore (Sabor Banovine Hrvatske, Dalmatinski sabor, Istarski sabor). Neopravdana su strahovanja da bi time Hrvatska bila ugrožena. Naprotiv, bila bi učvršćivana odozdo. Republika Hrvatska imala bi isključive ili glavne ovlasti u strategiji razvitka, osiguranju jedinstva tržišta, vanjskoj politici i obrani, a sve druge ovlasti mogla bi prenijeti na svoje autonomne pokrajine. Uostalom, tendencije federalizacije i autonomizacije i regionalizacije na djelu su u većini zemalja zapadne Evrope (uz Njemačku i Austriju, spomenimo i Švicarsku, Španjolsku, Italiju, Veliku Britaniju, pa čak i Francusku).
Socijalistička radnička partija Hrvatske će se zalagati za takvu lokalnu samoupravu u kojoj će građani ostvarivati svoju na demokratski način zadobivenu vlast i rješavati pitanja od svog neposrednog i svakodnevnog interesa, odnosno interesa svoje obitelji, svog naselja, općine ili grada.
Nadalje, zalagat će se za punu autonomiju jedinica i tijela lokalne samouprave, za njihove vlastite izvore financiranja i za efikasan nadzor građana nad radom svojih predstavnika u mjesnim zajednicama (odborima), općinama i gradovima, a posebno u vezi s gospodarenjem društvenom imovinom i financijskim sredstvima.
Partija smatra da je neophodno prenošenje mnogih poslova, koje sada vrše organi državne uprave, na jedinice lokalne samouprave, a koji po svojoj naravi pripadaju lokalnoj samoupravi. To su, prije svega, komunalni poslovi, poslovi osnovnog i srednjeg obrazovanja, primarna zdravstvena zaštita, preventiva, ekologija i poslovi iz područja socijalne skrbi, kulture i sporta.
Isto tako, smatra da je neophodno prenošenje poslova, prava i sredstava samouprave regija (zasad županija) na općine i gradove, odnosno poslova, prava i sredstava općina i gradova na mjesne zajednice (mjesne odbore), gradske kotare ili gradske četvrti, a koje građani žele i odgovorno mogu jeftinije, bolje, pravednije i kvalitetnije rješavati u svojoj užoj sredini.
Tijela lokalne samouprave morala bi se oslanjati na neposredno upravljanje građana putem zborova, skupština, arbitraža, mirovnih vijeća, referenduma i drugih pogodnih oblika neposredne demokracije, u naseljima ili dijelovima naselja.
Smatramo da udrugama i organizacijama moraju, na načelima Ustava, upravljati njihovi članovi. Lokalna samouprava treba s ovim udrugama i organizacijama surađivati u pitanjima od obostranog interesa.
Socijalistička radnička partija zalaže se za dobrovoljno i besplatno vršenje svih samoupravnih funkcija u jedinicama i tijelima lokalne samouprave, pa i upravnih i stručnih, ukoliko obim i narav posla ne iziskuju trajno obavljanje tih poslova. Tamo gdje je, prema iskustvu, i uz odgovarajuću stručnu analizu poslova, nužno zaposliti jedno ili više stručnih lica, to treba raditi selektivno, od općine do općine, i uz privolu poreznih obveznika.
U Zakon o lokalnoj samoupravi morale bi se unijeti norme koje će osiguravati punu autonomiju lokalne samouprave, u skladu s evropskim standardima i Evropskom poveljom o lokalnoj samoupravi. Građani bi u okviru lokalne samouprave trebali odlučivati o svim poslovima lokalnog značaja, a koji nisu zakonom izričito stavljeni u nadležnost državnih ili drugih javnih organizacija ili ustanova.
Smatramo da veliki gradovi moraju imati posebne nadležnosti, te da mjesni odbori, gradski kotari ili gradske četvrti trebaju imati pravnu osobnost.
14. Utjecaj i odlučivanje građana
Socijalistička radnička partija Hrvatske drži da je demokracija koja se više-manje svodi na redovne izbore predstavničkih tijela i na pravo građanina da svojim glasom utječe na taj izbor, a isključivo posredstvom političkih stranaka, krnja, nepotpuna, više deklarativna nego stvarna. U situaciji kada svaki pravno punoljetan građanin ima i pasivno i aktivno biračko pravo, tek svaki tisućiti, dvadesettisućiti ili čak stotisućiti ima i stvarnu šansu da bude kandidiran i izabran.
Svi građani bi bez posredovanja političkih stranaka trebali birati tijela mjesnih zajednica (ili mjesnih odbora), te se izjašnjavati o mjerama prostornog uređenja i očuvanja prirode i kulturne baštine.
U Republici Hrvatskoj građani bi morali na referendumima odlučivati o najvažnijim pitanjima državnog uređenja i strategije razvitka, te o najosjetljivijim pitanjima moralne naravi (konzumiranje droge, eutanazija, pobačaj, zaštita djece i omladine, mjere zabrana prema djeci i omladini, itd.).
Referendum bi se, na razini cijele zemlje, morao raspisati kada to zatraži jedna desetina građana sa stalnim boravkom u zemlji.
Građanima bi se morali osigurati pravo i mogućnost da se glasanjem izjašnjavaju o svim pitanjima za koje su životno zainteresirani u proizvodnji, obrazovanju, zdravstvu, kulturi, informiranju, socijalnoj zaštiti.
Građani bi morali uživati slobodu pribjegavanja nenasilnim oblicima građanskog neposluha, a koji bi država mogla zabraniti jedino ako se pretvore u veće provale nasilja (ne i zbog svakog pojedinačnog, pa i učestalijeg ekscesa).
Sve načine utjecaja građanina i institute njegovog sudjelovanja u odlučivanju, a koji vode dalje od višestranačke političke demokracije, odnosno omogućuju i nestranačku demokraciju i objektivno informiranje, trebao bi propisati Ustav Republike Hrvatske.
15. Razvitak civilnog društva
Socijalistička radnička partija Hrvatske prihvaća i podupire ideje civilnog društva i drži da je širenje i djelovanje nevladinih (nedržavnih) udruga i organizacija u Republici Hrvatskoj od presudnog značaja za njezinu budućnost kao otvorene zemlje, u kojoj će se ljudi osjećati sve slobodnije, sve kreativnije i sve zadovoljnije.
Stoga će partija, kao politički subjekt, pružati podršku svim inicijativama, postupcima, programima, organizacijama i institucijama, koje doprinose razvitku civilnog društva.
Posebno podržavamo i konstituiranje nezavisne javnosti, u smislu da ju ne kontroliraju i njome ne manipuliraju ni država, ni stranke, niti drugi subjekti. Kao posrednici u stvaranju takve nezavisne javnosti, sredstva javnog informiranja doista moraju biti kontrolirana jedino od same javnosti. Pri tome je od bitnog značaja da sredstva javnog informiranja samu javnost ne zagađuju dezinformacijama, odnosno da javnost iznađe načine da se dezinformacijama odupre. Jer, dezinformacija se uvijek lansira da se prikrije istina, radi nametanja nečijih interesa, radi dobre prodaje svega i svačega: neke konzerve, nekog poduzeća, jezika i govora, zdravlja, čiste prirode, a u svrhu manipulacija.
Glava V. MJESTO I ULOGA HRVATSKE U REGIJI, EVROPI I SVIJETU
1. Odnosi sa susjednim zemljama, narodima, kulturama
Hrvatska je srednjoevropska, mediteranska i balkanska zemlja, koja prije svega treba živjeti u miru i dobrosusjedstvu sa okolnim zemljama i narodima, a s kojima je inače povezuju i pozitivna i negativna iskustva iz bliže i daljnje prošlosti.
Sa svim zemljama, posebno sa svojim susjedima, Republika Hrvatska morala bi i trebala razvijati gospodarsku, kulturnu i svaku drugu uzajamno korisnu i poželjnu suradnju, uz meke granice, ukidanje viza, punu slobodu putovanja i kretanja ljudi, slobodan protok roba, kapitala, kulturnih dobara i ideja.
Kao relativno razvijenija zemlja na prostoru jugoistočne Evrope, Hrvatska bi morala biti pokretač regionalnih i širih povezivanja i integracija i most između zapadne i srednje i jugoistočne Evrope, te Sredozemlja, Balkana i Bliskog istoka.
Socijalistička radnička partija Hrvatske smatra da se u hrvatskoj politici odnosa sa susjednim zemljama posebno treba uvažavati prostorna ispremiješanost, povijesna međuzavisnost i kulturna i jezička srodnost i bliskost južnoslavenskih naroda, te se u tom smislu protivi svim pojavama nacionalističke mržnje, teritorijalnih pretenzija i diskriminacije ljudi po osnovi etničke pripadnosti, kao i žigosanja cijelih naroda kao tobože genocidnih, osvajačkih, primitivnih, a što je sve uzelo maha u zbivanjima posljednjeg desetljeća 20. stoljeća, koja su dovela do raspada bivše jugoslavenske federacije i osamostaljenja njezinih članica.
Partija oštro osuđuje sve pojave genocida nad narodima i etničkog čišćenja koji su u posljednjem desetljeću 20. stoljeća došli do izražaja i u ratnim okršajima na tlu Hrvatske i Bosne i Hercegovine, te na Kosovu. Jednako tako, osuđuje i sve planove i mjere tzv. etničkog inženjeringa i tzv. humanog preseljenja stanovništva. Osuđuje i sve pojave nasilja i diskriminacije prema Srbima u Hrvatskoj i prema Hrvatima u Srbiji i Crnoj Gori, kao i sve takve postupke i ponašanja nad Muslimanima-Bošnjacima, Hrvatima i Srbima od strane nacionalističkih snaga i vlasti u, danas na entitete podijeljenoj, Bosni i Hercegovini, koja se via facti nalazi pod međunarodnim protektoratom.
Partija se zgraža nad svakom pojavom maltretiranja i diskriminiranja ljudi na prostorima bivše Jugoslavije, a zbog njihove etničke i vjerske pripadnosti. Kao što se nad tim pojavama zgraža, kada se događaju bilo gdje u svijetu.
Socijalistička radnička partija Hrvatske zalaže se za povratak kućama i u zavičaj svih prognanih i izbjeglih i žrtava oružanih sukoba i politika etničkog čišćenja na prostorima bivše Jugoslavije, a koji to žele, kao i za povrat imovine i za državnu pomoć svima na obnovi porušenih, zapaljenih i oštećenih kuća, te uništenih ili zapuštenih imanja.
Partija smatra da sve pojedince koji su počinili ratne zločine, bez obzira u kojoj vojsci ili paravojsci su bili, ili su bili u ulozi nalogodavca i podstrekača, privedu ruci pravde i u sudskim procesima primjereno kazne.
Prevladavanje posljedica ratnih okršaja i disolucijskih procesa u kojima se raspala bivša Jugoslavija, kao i posljedica postupaka i propagande nacionalističkih režima, koji su došli na vlast ili su još na vlasti, u većini zemalja koje su se u raspadu bivše zajedničke države osamostalile, nezaobilazan je uvjet mira među njima, a i u njima, te uspostavljanja normalnih političkih, ekonomskih i kulturnih veza i odnosa među susjedima. U tom pogledu itekako je poželjna tzv. skandinavizacija prostora Balkana, Jadrana i Podunavlja.
Socijalistička radnička partija smatra da sreću i prosperitet narodima i zemljama na prostoru bivše Jugoslavije ne mogu donijeti strane vojske i vojni paktovi, kao nesmiljeni arbitri sa strane. Trajan mir i dobre odnose narodima i državama u jugoistočnoj Evropi i na Balkanu mogu donijeti samo njihova demilitarizacija, uz usmjeravanje ljudskih sposobnosti i proizvodnih i društvenih resursa na gospodarski razvitak, razvitak civilnog društva, procvat demokracije i povezivanje s Evropom i svijetom, na tragu suvremenih civilizacijskih i kulturnih dostignuća i uz puno poštivanje sloboda i prava čovjeka.
2. Pripadnost Evropi
Hrvatski narod i povijesne hrvatske zemlje u granicama današnje Republike Hrvatske pripadaju Evropi od doseljenja Hrvata na obale Jadrana, u zapadne predjele Balkana i u Panoniju. A evropska civilizacija i kultura svoje izvore i nadahnuća imaju u grčko-rimskoj civilizaciji i kulturi. Evropa je svoj identitet stvarala od vremena Karla Velikog, pa do najnovijih integracijskih procesa u 20. i 21. stoljeću, pri čemu je kršćanska religija, usprkos svim raskolima u njoj, ranije bila osnova zajedničkih evropskih vrednota, budući da su svi evropski narodi (a tek dijelom su neki od njih u međuvremenu prešli na islamsku vjeru) prihvatili kršćanstvo do kraja 14. stoljeća. Hrvati su bili i ostali katolički narod otkako se javila podjela na katolicizam i pravoslavlje u 11. stoljeću, a inače je u krilo evropske civilizacije i kulture ušao kako pod franačkim i papinskim utjecajima, tako i pod utjecajima Bizanta, sljednika istočnog rimskog carstva, ali sama pripadnost katolicizmu ne daje pravo na bilo kakvu privilegiju ili osjećaj supremacije.
Prema tome, današnja tipična opsjednutost mnogih hrvatskih duhova dokazivanjem da Hrvatska pripada Evropi, te da je katolička zemlja i da joj je i to preimućstvo, više je nego deplasirana. No, radi se o tome da se današnja Hrvatska uključi u sve civilizacijske i kulturne odrednice evropskog identiteta koji je zapadna Evropa stvorila u razdoblju nakon Drugog svjetskog rata, a koje se sada nastoji proširivati na cijelu Evropu.
Socijalistička radnička partija je za integraciju Hrvatske u Evropu pune političke demokracije, poštivanja sloboda i prava čovjeka, civilnog društva, multietničke i multikulturne tolerancije, vladavine prava, zaštite manjina, socijalnog tržišta i razvitka modernih proizvodnih snaga.
Želimo, zajedno s demokratskim i socijalističkim snagama Evrope, pridonijeti da Evropa bude Evropa rada, a ne kapitala i da Hrvatska u njoj ne bude tek poligon izrabljivanja jeftine radne snage i plasmana nekonkurentnih roba, već ravnopravan dio razvijene Evrope.
3. Hrvatska u svijetu
Socijalistička radnička partija Hrvatske smatra da se Hrvatska, kao mala evropska zemlja, mora izboriti za ulogu i mjesto napredne, visokocivilizirane, demokratske zemlje u svijetu, a koja će biti prepoznatljiva prije svega po sposobnosti, pameti i kreativnosti svojih stanovnika, po dosljednom zalaganju za mir i suradnju između zemalja i naroda i po nekim proizvodnjama i proizvodima za koje ima komparativne prednosti.
Po prirodi stvari upućena na suradnju i razmjenu prije svega sa susjedima, a onda i ostalim evropskim zemljama, a vodeći računa o svojim resursima i mogućnostima, Hrvatska mora razvijati odnose i suradnju posebno i s velikim i utjecajnim zemljama u cijelom svijetu, kao što su SAD, Rusija, Kina, Indija, Japan, Kanada, te posebno i sa zemljama u kojima je u većem broju prisutna hrvatska dijaspora ili je u njima zaposlen i nalazi se na obrazovanju veći broj hrvatskih državljana.
No, Hrvatska ne smije zanemariti ni odnose i materijalnu i kulturnu razmjenu ni sa ostalim zemljama na drugim kontinentima, pogotovo ako nailazi na njihovu zainteresiranost i otvorenost za suradnju i razmjenu. U tom smislu među važne zadaće njezine vanjske politike moraju spadati i ekonomske, kulturne i političke veze sa zemljama koje su pripadale pokretu nesvrstanosti.
Hrvatska u svojim odnosima s drugim zemljama, pa ma kako moćne bile neke od njih, mora polaziti od načela ravnopravnosti; ona ne smije biti sluškinja ni jedne druge zemlje ili nekog saveza zemalja. No, Hrvatska u isto vrijeme mora sa svoje strane poštivati norme međunarodnog prava, koje je prihvatila (razne međunarodne konvencije) ili su te norme utemeljene na povelji Ujedinjenih naroda.
Glava VI.	SOCIJALISTIČKA BUDUĆNOST HRVATSKE I ULOGA SOCIJALISTIČKE 	RADNIČKE PARTIJE
Dokidanje najamnih odnosa i ekonomske i političke ovisnosti jednih ljudi o drugima, ostvarivanje ravnopravnosti ljudi u društvenom radu i u odlučivanju o društvenoj reprodukciji, jednake mogućnosti u obrazovanju i u dostupnosti duhovnih dobara, svođenje vlasti i države na servis slobodnih ljudi u razvijenom civilnom društvu ciljevi su kojima mora težiti svaki pokret i svaka politička stranka koja sebe smatra socijalističkom.
Polazeći od saznanja da se pred budućim socijalističkim društvom nalazi dokidanje društvenih odnosa kojima se reproducira vlast jedne društvene klase ili jednog dijela društva nad drugima, te održava dominacija političke sfere, ideologije i drugih oblika čovjekova otuđenja, Socijalistička radnička partija Hrvatske je svjesna da se socijalizam 21. stoljeća može rađati iz povijesno-epohalnih kretanja u svijetu i posebno u Evropi, a nikako ne kao izolirana pojava, u jednoj zemlji, i to još maloj i još relativno nerazvijenoj kao što je Hrvatska. Utoliko partija svoju ulogu i zadatke u hrvatskom društvu sagledava u znaku gesla da treba misliti globalno, a djelovati lokalno.
Borba za socijalizam u Hrvatskoj ne može se ni voditi niti imati neki poseban značaj bez uklapanja u evropsku i svjetsku socijalističku perspektivu.
I nije to zadaća samo jedne, pa ni više političkih stranaka, niti bi jedna ili više takvih stranaka mogle u tom pogledu isticati neku svoju avangardnu i misionarsku ulogu.
No, kao politički reprezent i politički organizator socijalističkih težnji, svaka uistinu socijalistička stranka, pa bila u nekoj zemlji jedna ili više, pozvana je i dužna utjecati na sve društvene snage i odnose koje, po prirodi stvari, zbog svoje ekonomske, socijalne i svake druge podčinjenosti u društvu u kojem se kapitalu i njegovom vlasniku na kraju krajeva sve podčinjava, streme socijalističkim ciljevima i rješenjima. Mora davati vizije i ukazivati na logiku društvenih zbivanja koja čovjeku izmiče u njegovom svakidašnjem radu i življenju. Mora se zalagati za sve mjere i korake u vođenju društvene politike koji vode u pravcu jedne socijalističke perspektive.
Polazimo od uvjerenja da Hrvatska ne može i ne smije ostati negdje po strani i tavoriti u provincijalnom sljepilu, u odnosu na epohalna zbivanja, a ona su u znaku sukobljavanja tendencija održanja vječnog kapitalizma i tendencija koje vode u pravcu socijalizma kao pravednijeg i boljeg društva. A kao što se kapitalizam ne može vraćati u stadije koje je već prošao, tako se i socijalizam 21. stoljeća ne može vraćati na odnose i rješenja socijalizma 20. stoljeća.
Socijalizam u budućnosti u odnosu na socijalizam u prošlosti mora biti negacija negacije, uzimati i inspiracije iz socijalističkih bitaka i dostignuća prošlosti, ali prije svega mora nastupati kao antiteza kapitalističke i prošlosti i sadašnjosti, (koje se, istina, pozivaju na ideale slobode, jednakosti i bratstva, ali ih nisu i ne mogu ozbiljiti). Dakle, treba otvarati prostor za nastupanje humanog socijalizma, kojem su izvorišta i demokracija drevne Helade i ranokršćanski socijalizam i suvremeni dosezi participativne demokracije. Nema sumnje, da će 21. stoljeće donijeti i širiti taj i takav socijalizam.
Zadaćama u borbi za socijalističku budućnost Socijalistička radnička partija Hrvatske nastojat će prilaziti u duhu povika iz stare Grčke: hic Rhodus, hic salta!

TREĆI DIO
IDENTITET, ORGANIZACIJE I DJELOVANJE SOCIJALISTIČKE
RADNIČKE PARTIJE HRVATSKE
Glava VII.	STRANKA SVIH PROFILA LJEVIČARA I SVIH POBORNIKA SOCIJALIZMA
		BUDUĆNOSTI
1. Pluralistički karakter
Socijalistička radnička partija Hrvatske u svoje redove prima, odnosno njoj mogu pristupiti ljudi koji prihvaćaju njezin program i pokazuju želju da se angažiraju u njezinim aktivnostima, a bez obzira na različita mišljenja, socijalnu, etničku i religioznu pripadnost, zanimanje i obrazovanje.
U posebnim oblicima organiziranja – klubovima unutar partije, djeluju ljevičari raznih profila: socijalisti, socijaldemokrati, komunisti, kršćanski socijalisti i ekološki socijalisti, a u zajedničkom zalaganju za socijalističku budućnost Hrvatske u sklopu socijalističke budućnosti Evrope i svijeta.
Svi ti profili ljevičara slobodno i u stranci i izvan nje izražavaju svoje poglede i uvjerenja, upuštaju se u slobodnu borbu mišljenja, pa i u međusobne kritike, okupljaju se i u klubovima unutar stranke (čije je konstituiranje i djelovanje regulirano Statutom), a pri čemu je bitno da se ostvaruje program stranke i da stranka iskazuje akcijsko i političko jedinstvo u svojem djelovanju kao moderna stranka ljevice.
Svoj identitet moderne stranke ljevice Socijalistička radnička partija Hrvatske iskazuje i potvrđuje suprotstavljanjem nazadnjačkim pogledima i postupcima, poput šovinizma i nacionalizma, vjerske isključivosti i klerikalizma, rasizma, ksenofobije, te diskriminacije pojedinaca i skupina na osnovi svjetonazorske, etničke, vjerske, jezične, spolne i dobne pripadnosti. Utoliko će partija ustajati u zaštitu i biti i na strani svih pojedinaca i skupina, koji su ugroženi i na bilo koji način diskriminirani zbog svog svjetonazora, zbog svog političkog djelovanja ili zbog ponašanja koje pripada ljudskoj intimi.
U svoje redove partija ne prima jedino ljude koji su pravomoćno osuđeni za ratne zločine, zločine protiv čovječnosti i za bilo koja ubojstva i kaznena djela protiv života drugih, koja nisu učinjena u nužnoj obrani ili iz nehaja. Također, u svoje redove ne prima osobe koje su pravomoćno osuđene na teške kazne za kriminal u gospodarstvu, odnosno za krađe i pronevjere.
U svom unutarnjem ustrojstvu partija će omogućiti maksimalnu slobodu inicijative svojih članova, njegovati slobodu kritike i poštivati volju većine.
2. Koga stranka okuplja i na koga računa?
Socijalistička radnička partija Hrvatske želi se afirmirati prije svega kao moderna stranka rada, kao politički zastupnik one velike većine pripadnika društva koji sredstva za život stječu jedino svojim radom u materijalnoj i duhovnoj proizvodnji (u poljoprivredi, industriji i drugim granama, školstvu, zdravstvu, znanosti, kulturi, javnim službama, upravi). Svi koji rade i koji žive od svog rada a nisu privatni vlasnici sredstava za proizvodnju čine modernu radničku klasu, od nekvalificiranog fizičkog radnika do sveučilišnog profesora. Partija svoju ulogu sagledava prije svega u služenju interesima tih proizvođača materijalnih i duhovnih dobara, čiji višak rada prisvajaju vlasnici sredstava za proizvodnju, a koji unajmljuju njihovu radnu snagu i na osnovi tuđeg rada ubiru profit.
Ne dijeleći ljude, pa ni svoje članove i pristaše, na stare i mlade, Socijalistička radnička partija Hrvatske želi biti okrenuta budućnosti, a ne nikako prošlosti, te u tom smislu želi što više okupljati mlade, poticati ih na političko djelovanje i odgovarajuće sudjelovanje u odlučivanju u partiji, ali i općenito na njihov što veći angažman i utjecaj u društvu. Želi utjecati na mlade i boriti se za njihove što povoljnije perspektive u životu i radu, te stimulirati veći natalitet i veću društvenu brigu za djecu.
Partija će nastojati privući u svoje članstvo, te i birati u svoje vodstvo, što više žena, a u svom cjelokupnom djelovanju zalagat će se za afirmaciju žena u poslovnom, javnom i političkom životu. Za punu smo društvenu ravnopravnost spolova. Protivimo se svođenju uloge žene samo na ulogu majke, supruge i kućanice, kao i svim oblicima muškog šovinizma. Zalažemo se za pravo žena da odlučuju i o svojoj reprodukcijskoj ulozi.
Socijalistička radnička partija Hrvatske jednako računa – kao na svoje članove i pristaše – i na vjernike svih konfesija i na one koji nisu religiozni. Pridobijajući vjernike za svoje članove i pristaše, partija osuđuje pojave određene diskriminacije vjernika u ranijem socijalističkom društvu do 1990. godine, kao što se protivi i pojavama prikrivene, ali i otvorene diskriminacije nevjernika u vremenu nakon 1990. godine.
3. Oblici organiziranja i metode djelovanja
U svome djelovanju Socijalistička radnička partija Hrvatske služi se metodama i oblicima legalne političke borbe, kao i građanske neposlušnosti, a protivi se svakom nasilju.
Organizacijski oblici Socijalističke radničke partije Hrvatske su mjesne, općinske, gradske i regionalne organizacije, a koje se formiraju i djeluju prema odredbama Statuta.
Članovi i pristaše stranke mogu djelovati i u klubovima unutar stranke, a u kojima se okupljaju na osnovu istih ili sličnih pogleda, ali povezani općim zalaganjem za socijalističku perspektivu (klubovi socijalista, socijaldemokrata, komunista, kršćanskih socijalista, ekoloških socijalista).
Članovi i pristaše stranke okupljaju se i djeluju u raznim forumima partije (forum radnika, forum seljaka, forum poduzetnika, forum kulturnih stvaralaca, forum žena, forum antifašista, forum umirovljenika i drugi), na osnovi socio-profesionalne pripadnosti i interesne povezanosti, a u svrhu utjecaja na djelovanje partije i demokratizaciju javnog i političkog života.
Mladi članovi i pristaše (do 35 godina) djeluju u organizaciji Mladi socijalisti, kao posebnom dijelu partije, koji ima visok stupanj autonomije, ali u okviru Programa i Statuta partije.
Socijalistička radnička partija ima svoju zakladu “August Cesarec”, putem koje organizira skupove, tribine, ispitivanja javnog mišljenja i nakladničku djelatnost.
U donošenju odluka na svim razinama partijskog organiziranja i djelovanja bit će osigurano što veće konzultiranje i sudjelovanje članstva.
4. Suradnja s drugim strankama, organizacijama i institucijama u zemlji
Kao moderna politička stranka, privržena svim načelima političke demokracije, Socijalistička radnička partija Hrvatske spremna je surađivati, na osnovi ravnopravnosti, a polazeći od svog programa, s drugim političkim strankama, sindikatima i nevladinim organizacijama u Hrvatskoj, na konkretnim pitanjima i u konkretnim povodima.
Partija ne želi surađivati sa strankama koje zastupaju fašističke, odnosno neofašističke ideje i potiču mržnju prema drugim narodima, odnosno nacionalnu ili vjersku netrpeljivost, ksenofobiju i diskriminaciju etničkih i vjerskih manjina.
Socijalistička radnička partija poštuje i podržava punu slobodu i autonomiju organiziranja i djelovanja sindikata kao interesne organizacije radnika.
Kao radnička stranka, SRP je otvoren za suradnju sa svim sindikatima koji u svome programu i djelovanju promiču i zastupaju autentične interese radnika, odnosno svih koji žive od svog rada, a na tragu borbe za ostvarivanje pune ekonomske, socijalne i političke demokracije.
Braneći dostojanstvo rada i radnika, Socijalistička radnička partija Hrvatske protivi se načelu i praksi da nesigurnost radnog mjesta bude temelj radnog zakonodavstva, nego da to bude materijalna stimulacija rezultata rada, uz odgovarajuća društvena priznanja.
Socijalistička radnička partija Hrvatske u načelu podržava sve organizacije i institucije civilnog društva, a posebno nezavisne medije i nevladine organizacije koje djeluju na zaštiti i širenju sloboda čovjeka i prava građana, protiv rata a za mir, za toleranciju, za multikulturalnost. Dakako, partija ne može podržavati one medije i organizacije koje su u službi retrogradnih pogleda i odnosa, šovinizma, ksenofobije, rasizma, pa makar se pri tom i same pozivale na slobode, prava, ravnopravnost i toleranciju.
5. Suradnja sa strankama, pokretima i organizacijama u svijetu
Socijalistička radnička partija Hrvatske želi surađivati, u okviru svojih mogućnosti, s lijevim, ali i drugim demokratskim strankama, pokretima i organizacijama u susjednim zemljama, te u zemljama Evrope i svijeta, na načelima međusobnog uvažavanja, dodirnih programskih točaka i zajedničkih interesa.
Partija, međutim, ne želi surađivati s onim strankama, pokretima i organizacijama koje i onda kada same sebe predstavljaju lijevima, podupiru nacionalističke i represivne režime ili djeluju kao oslonac takvih režima.
Posve je razumljivo da partija ne želi surađivati ni sa desnim strankama i pokretima.
Socijalistička radnička partija Hrvatske teži biti primljena u Socijalističku internacionalu.

Glava VIII. KRATKOROČNI I DUGOROČNI CILJEVI
Socijalistička radnička partija Hrvatske svjesna je da joj predstoji duga i mukotrpna borba za socijalističku alternativu u Republici Hrvatskoj, a u sklopu socijalističke alternative Evrope i svijeta, koja će se nesumnjivo rađati i ostvarivati u 21. stoljeću. 
Socijalistička budućnost Hrvatske je dugoročan cilj djelovanja Socijalističke radničke partije Hrvatske, a iz tog dugoročnog cilja izvode se kratkoročni ciljevi koji se realno mogu ostvariti u doglednom vremenu.
Dugoročni cilj je društvo pune demokracije, pune slobode svakog pojedinca, čije su granice samo u slobodi i svakog drugog, socijalne pravde i bratstva ljudi. Na osnovi najviše moguće razine razvijenosti proizvodnih snaga i tehnologija koje ne ugrožavaju prirodu i samog čovjeka, to će društvo moći zadovoljavati sve istinske potrebe ljudi i osigurati utjecaj svih na društveni život i društvene odnose u oblicima samoupravljanja i suodlučivanja.
U borbi za stvaranje tog i takvog društva i u Hrvatskoj sav je smisao postojanja Socijalističke radničke partije Hrvatske. A cilj je tu negdje, na horizontu budućnosti, dok partija počinje svoj put u nimalo za nju i njezinu afirmaciju povoljnim prilikama.
Zahvaćeno tzv. tranzicijom, u smislu instaliranja divljeg kapitalizma u maloj zemlji kojoj prijeti opasnost da se definitivno pretvori u banana-republiku, hrvatsko društvo na pragu 21. stoljeća grca u dubokoj krizi, a da političke snage i stranke koje su u njemu zadobile prevagu nemaju ni viziju, niti strategiju razvitka, ako se pod strategijom ne podrazumijeva rasprodaja svih resursa, prepuštanje posvemašnjoj dominaciji stranog kapitala i integracija u međunarodne organizacije i institucije, u kojima do daljnjeg stvarno odlučuje samo jedna supersila, u nastojanju da kontrolira cijeli svijet. Nacionalistička kontrarevolucija, izvršena u Hrvatskoj 90-tih godina 20. stoljeća, imala je znatnog uspjeha i u smislu obnove mitoloških, retrogradnih i konzervativnih sklopova svijesti, često i ispod razine sklopova svijesti iz 19. stoljeća. Posrijedi je i velika provincijalizacija svijesti, njezina ograničenost na kampanilističke vidokruge, usprkos njezinoj izvanjskoj tehnizaciji (uključivanje na Internet) i površnoj scijentizaciji.
U takvim okolnostima zalaganje za socijalističku alternativu u Hrvatskoj mnogima izgleda naivnim, a nekima čak i subverzivnim. U širokoj svijesti odbacuje se pomisao na socijalizam, pa ma kakav i ma kada u budućnosti. Iz te svijesti nastojalo se i nastoji izbrisati sve pozitivno što je ostvario raniji socijalistički poredak u Hrvatskoj i Jugoslaviji. A prenaglašavalo se i prenaglašava sve ono što je u tom ranijem sistemu bilo loše, a onda se i izmišljaju i njegovi nepostojeći grijesi.
Kao zasad jedina politička stranka u Hrvatskoj koja se otvoreno i nedvosmisleno izjašnjava za demokratski socijalizam u budućnosti, Socijalistička radnička partija Hrvatske djeluje u izrazito nepovoljnim prilikama, od početka izložena sumnjičenjima i prešućivanjima, ali i teškim insinuacijama, a bez vlastite logistike, koju mora stvarati ni iz čega.
No, već u samim počecima svog djelovanja Socijalistička radnička partija Hrvatske je pokazala sposobnost da okuplja značajne misaone snage, a onda i mlade. I to su glavni indikatori njezine sadašnje, a pogotovo buduće snage i utjecaja.
Iz dugoročnog cilja: socijalistička budućnost Hrvatske, partija izvodi svoje najvažnije kratkoročne ciljeve:
- jasnim i beskompromisnim istupanjima o svim aktualnim problemima hrvatskog društva što više utjecati na javno mnijenje i pridobivati ga za politiku partije;
- izlaziti na sve izbore za tijela državne i lokalne samouprave, kako bi se povjerenjem građana osvajali i njihovi mandati;
- okupljati misaone snage u promicanju lijeve, socijalističke misli i upoznavanju hrvatske javnosti s epohalnim tendencijama u materijalnoj i duhovnoj proizvodnji, kako bi ta javnost što više prekoračivala kampanilističke, provincijalne vidokruge;
- djelovati među pripadnicima moderne radničke klase i svih deprivilegiranih klasa i slojeva društva;
- djelovati među pripadnicima mladih naraštaja i poticati ih na vlastito političko i društveno angažiranje u interesu njihove vlastite životne i radne perspektive u Republici Hrvatskoj;
- zalagati se za pravo svakog pojedinca na privatnost, te za ravnopravnost spolova, naroda i religija i boriti se protiv ksenofobije, rasizma, fašizma i šovinizma;
- surađivati s drugim lijevim i demokratskim strankama i pokretima i u Hrvatskoj i u svijetu, ukoliko one tu suradnju prihvaćaju, a da sama partija ne odstupa od svog programa;
- surađivati sa sindikatima i drugim nevladinim udrugama u pitanjima od obostranog interesa;
- podržavati organizacije i institucije civilnog društva na načine primjerene političkoj stranci;
- zalagati se za mir, razoružanje i ravnopravne odnose među svim narodima i zemljama.